Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-29 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із зазначеною заявою, яку вона уточнила в ході судового розгляду, у якій просить встановити факт її постійного проживання в період з 26 квітня 1986 року по 31 травня 1986 року та в період з 06 серпня 1989 року по 16 лютого 1990 року в місті Ладижин Гайсинського району Вінницької області, яке відносилося до зони посиленого радіологічного контролю. В обґрунтування заяви посилається на те, що 17 січня 2024 року за її заявою до СЦ №11 в м. Ладижин Головного управління ПФУ у Вінницькій області в порядку екстериторіальності Головним управлінням ПФУ в Миколаївській області було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Підставою для відмови стало те, що заявник не проживала станом на 01.01.1993 більше 4 років на території зони посиленого радіологічного контролю (фактично зараховано 3 роки 03 місяці 14 днів), а також їй не зарахована початкова величина зниження пенсійного віку в два роки. При цьому, заявник має статус постраждалої особи внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки проживав на території зони посиленого радіологічного контролю більше 4 років, про що їй видане посвідчення за № [NUMBER] . Також зазначила, що 26 червня 1986 року вона закінчила Ладижинську середню школу №1 в м. Ладижин і отримала атестат про середню освіту. Після цього, в цьому ж році вступила до Ладижинського радгосп-технікуму, де навчалася на стаціонарному відділенні та проживала в м. Ладижин, який закінчила у 1989 році. В період з 01.06.1989 по 05.08.1989 заявник працювала в колгоспі в с. Пеньковка Томашпільського району. В період з 18.09.1989 по 15.05.1995 заявник працювала в Ладижинському радгосп-технікумі та проживала в м. Ладижин. Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 29.04.2024 відкрито окреме провадження в цивільній справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про встановлення факту проживання, та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження за участю заявника і заінтересованої особи. В судовому засіданні 17.06.2024 заявник [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали вимоги заяви в повному обсязі, у подальшому в судові засідання заявник та її представник не прибули, від заявника [PERSON] надійшла заява, у якій вона просить подальший розгляд справи здійснювати у її відсутність, повідомивши про прийняте рішення. Представник заінтересованої особи - Головного Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання заінтересована особа повідомлена належним чином, представник заінтересованої особи Гора О.М. надала пояснення у справі, у яких зазначила, що заява про встановлення факту постійного проживання в певний час на території, яка відноситься до зон радіоактивного забруднення, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому просила у задоволенні заяви відмовити, розглянути справу без участі представника заінтересованої особи. Суд, вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, приходить до висновку про те, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до статті 315 Цивільного процесуального кодексу України - суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Приписами пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - зменшення віку передбачено на 2 роки* та додатково 1 за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. *Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Аналіз наведених положень Закону свідчить, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року. При цьому, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки. Особам, які постійно не працювали/постійно не проживали в зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року, але постійного проживали/постійно працювали у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року, зменшення пенсійного віку застосовується без початкової величини зменшення пенсійного віку, з розрахунку - 1 рік за 3 роки проживання/роботи. 14.01.2024 заявник [PERSON] звернулася із заявою до Сервісного центру №11 м. Ладижин Головного управління ПФУ у Вінницькій області з метою призначення їй пенсії згідно зі ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку. Вказана заява за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області. За результатами розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області прийняте рішення №025350010568 від 24.01.2024, яким заявнику [PERSON] було відмовлено у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку з не підтвердженням факту проживання (роботи) у зоні посиленого радіологічного контролю. В рішенні зазначено, що вік заявника 55 років. Документально підтверджено проживання (роботи) в зоні посиленого радіологічного контролю в періоди з 18.09.1989 по 04.01.1996, з 31.01.1996 по 31.12.2014, в тому числі станом на 01.01.1993 - 3 роки 03 місяці 14 днів. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , яка до реєстрації шлюбу 20.01.1990 мала прізвище « [PERSON] », станом на день аварії на Чорнобильській АЕС 26 квітня 1986 року навчалася у Ладижинській середній школі №1 в м. Ладижин, яку закінчила 26 червня 1986 року, що підтверджується відповідним атестатом про середню освіту серії [NUMBER] , виданим середньою школою №1 м. Ладижин. У цьому з році, заявник [PERSON] поступила до Ладижинського технікуму механізації сільського господарства, та у 1989 році закінчила повний курс Ладижинського радгосп-технікуму, що підтверджується відповідним дипломом серії [NUMBER] , виданим 29.04.1989. В період з 01.06.1989 по 05.08.1989 заявник [PERSON] працювала в колгоспі в с. Пеньковка Томашпільського району, та була звільнена у зв`язку зміною місця проживання, що підтверджується відповідною трудовою книжкою серії [NUMBER] , дата заповнення 03.06.1989. В період з 18.09.1989 по 15.05.1995 заявник [PERSON] працювала в Ладижинському радгосп-технікумі, що підтверджується відповідною трудовою книжкою серії [NUMBER] , дата заповнення 03.06.1989. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за вих. №23-14-276 від 19.12.2023, видану відділом ведення реєстру Ладижинської міської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області заявник [PERSON] була зареєстрована в період з 17.02.1990 по 04.01.1996, та з 31.01.1996 по 21.08.2017 за адресою: [ADDRESS] , а в період з 21.08.2017 по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . При розгляді справи судом були допитані: - свідок [PERSON] , який пояснив, що період часу з 1886 по 1990 роки він постійно проживає в [ADDRESS] . Із заявником [PERSON] добре знайомий, постійно спілкується, на даний час разом працюють. Йому відомо, що заявник [PERSON] станом на квітень 1986 року навчалася у школі в м. Ладижин, після чого одразу поступила до Ладижинського технікуму. Після закінчення технікуму працювала в Ладижинському технікумі. В період часу з квітня 1986 по 1996 рік [PERSON] постійно проживала в [ADDRESS] . - свідок [PERSON] , яка пояснила, що вона є мешканкою м. Ладижин Гайсинського району Вінницької області. Заявник [PERSON] є її однокласницею. У квітні 1986 року [PERSON] навчалася в школі та проживала в м. Ладижин. Одразу після закінчення школи [PERSON] поступила до Ладижинського технікуму, та продовжувала проживати в м. Ладижин. В період часу з квітня 1986 року по 1996 рік [PERSON] постійно проживала в [ADDRESS] . Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» місто Ладижин Тростянецького району Вінницької області було віднесене до зони посиленого радіологічного контролю. Також судом встановлено, що згідно Посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (Категорія 4) серії [NUMBER] , видане на ім`я [PERSON] 01.12.1992 року Вінницькою облдержадміністрацією, заявник має право на пільги і компенсації, встановлені законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіологічного контролю за умови, що вони на 1 січня 1993р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років. Зазначене посвідчення на сьогодні дійсне і недійсним не визнавалося. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років. Приписами пункту 4 частини першої статті 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4. В пункті 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501, який діяв на момент видачі заявникові [PERSON] посвідчення, визначено, що громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В. Відповідно до пункту 2 цього ж Порядку посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно з п.10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №51 від 20.01.1997 р. посвідчення потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка. Отже, суд приходить до висновку, що Посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (Категорія 4) фактично є документом, який підтверджує статус [PERSON] як потерпілої від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до вимог п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки не є визначальною обставиною. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що законодавець не пов`язує місце проживання особи з місцем реєстрації даної особи, а ототожнює його з місцем проживання особи, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Проаналізувавши дані, що знаходяться у матеріалах справи та дослідивши докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що обставини, які викладені заявником у заяві знайшли своє підтвердження у наданих суду доказах, а саме підтверджено, що заявник [PERSON] в період часу з 26 квітня 1986 року по 29 квітня 1989 року постійно проживала та навчалася, а в період часу з 06 серпня 1989 року по 17 вересня 1989 року постійно проживала в м. Ладижин Гайсинського району (раніше - Тростянецького району) Вінницької області, яке відносилось до зони посиленого радіологічного контролю четвертої категорії. Враховуючи, що період проживання (роботи) заявника в зоні посиленого радіологічного контролю з 18.09.1989 по 04.01.1996, в тому числі станом на 01.01.1993 - 3 роки 3 місяці 14 днів, документально підтверджено даними трудової книжки та не оспорюється органами Пенсійного фонду України, вимоги заяви в частині встановлення факту постійного проживання за період з 18.09.1989 по 16.02.1990 року в місті Ладижин Гайсинського району задоволенню не підлягають. Враховуючи обставини справи, а також те, що встановлення факту проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю має юридичне значення для заявника з метою оформлення пенсії зі зниженням пенсійного віку, виходячи із наданих доказів, суд вважає за необхідне заяву задовольнити.

Outcome: partial