Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~позивач [PERSON] звернувся до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Кам`янка-Бузької райдержадміністрації про визнання власності на частку будинку та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення. Позов обґрунтовує тим, що він проживав разом з батьками у [ADDRESS] . Дана квартира належала його батькам, братові та позивачу на прав спільної сумісної власності. Зазначає, що у 1991році відповідачу 1, згідно рішення № 45 зборів уповноважених членів колгоспу було виділено земельну ділянку під будівництво по [ADDRESS] . Згодом було залито фундамент під будівництво та частково зведено стіни, розроблений робочий проект. Зазначає, що після того як позивач одружився відповідачі запропонували йому проводити роботи по будівництву будинку та завершенню даного будівництва, при цьому запевнили, що завершене будівництво буде належати позивачу. Позивач зазначає, що з 2004 року почав розбудовувати незавершене будівництво, виконував будівельні роботи. У 2010 році позивач разом з сім`єю переїхав проживати у зазначений будинок [ADDRESS] . На даний час позивач має двоє дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням зареєструвати будинок та визначити його частку у власності даного будинку та земельної ділянки, проте відповідачі зазначали, що в цьому на даний час не має необхідності. У 2015 році відповідач терміново вирішили продати квартиру у м.Львові, де була частка позивача у приватизованій квартирі, яка складала частку, про що було укладено попередній договір у форм розписки. Згідно даного договору позивач отримав 7000 доларів США, які зобов`язався повернути відповідачам під час оформлення договору дарування на половину будинку, а саме першого поверху, а також половину земельної ділянки за цим будинком. Крім цього зазначено, що у разі смерті одного з відповідачів, позивач зобов`язується дані кошти повернути іншому у повному розмірі, що засвідчили члени сім`ї: відповідачі, [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що дана частина коштів становить 1/5 від суми продажу квартири, що не є співрозмірною з часткою позивача у квартирі, яка становила . Вказує, що продаж квартири у м. Львові була зумовлена тим, що відповідачам терміново були потрібні кошти, у зв`язку з проблемами, які виникли у одного з братів. Зазначає, що згідно попереднього договору після реєстрації будинку та здачі в експлуатацію, виготовлення всієї документації відповідачі зобов`язались передати позивачу у власність перший поверх будинку, вони переїхали жити у цей будинок на другий поверх. Під час спільного проживання мж позивачем і відповідачами постійно виникали конфлікти, зазначає, що відповідачі вчиняли скандали. У зв`язку з такими обставинами позивач звернувся до Кам`янка-Бузького районного суду щодо визнання позивача забудовником житлового будинку [ADDRESS] та стягнення коштів в розмірі 100\~000 грн. відповідач 1 звернувся з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні майном (будинковолодінням) та виселення. Вважає, що в ході судового розгляду справи відповідачем 1 до матеріалів зустрічного позову було надано розписку, як вважає позивач, чим визнав наявність між ними попереднього договору щодо визнання за позивачем права власності на частку у будинку. Оскільки право власності на даний будинок не було оформлено, позивач згідно попереднього договору не мав права вимагати реєстрації права власності на частку у будинку. Вказує, що після того, як було винесено рішення Кам`янка-Бузьким районним судом, яке було оскаржено до апеляційного суду Львівської області та рішення набрало законної сили, відповідачі почали створювати нестерпні умови для проживання позивача та членів його родини у зазначеному будинку. На даний час позивач вимушений винаймати житло у смт. Запитів. Крім цього позивачу стало відомо, що відповідач 1 зареєстрував право власності на житловий будинок, проте не виконує умов попереднього договору щодо передачі позивачу у власність першого поверху будинку. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав, право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано 17 січня 2019 року, а відтак позивач вважає, що виконання зобов`язання щодо передач у власність позивачу першого поверху будинку виникло з 17.01.2019 року. Ухвалою суду від 01.12.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Кісь О.Р., просила задовольнити позовні вимоги; відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] просили у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Рішенням Запитівської селищної ради народних депутатів №45 від 18.04.1991р. вирішено затвердити рішення зборів уповноважених членів колгоспу ім. 17 вересня про виділення земельної ділянки під забудову індивідуального житлового будинку гр. [PERSON] в [ADDRESS] площею 1200 кв.м. (а.с. 14 т.1). З фактичних обставин справи встановлено, що [PERSON] отримав земельну ділянку для будівництва індивідуального будівництва згідно рішення селищної ради від 18.04.1991р. та отримав дозвіл\~ районної ради від 20.06.1991р. на будівництво. А тому саме [PERSON] був забудовником житлового будинку, який в подальшому збудував за адресою: [ADDRESS] , На даний час, [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно витягу з Державного реєстру речових прав, право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано 17 січня 2019 року.(а.с.40) В той же час, позивач [PERSON] суду не надав, а судом не встановлено будь-яких доказів того, що таке майнове право виникло у нього будь-коли або переходило до нього у визначений законом спосіб. Вирішуючи позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання його власником 39/100 будинку [ADDRESS] , усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, суд виходив із наступного. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 зроблено висновок, що поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 356, ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У частині 3 статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За змістом частин 1, 3 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виділ частки із спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Аналіз статті 364 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачене статтею 364 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна не може бути обмежене бажанням інших співвласників. Зокрема, ця норма права не передбачає необхідність і обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не обумовлює право співвласника на виділ згодою інших співвласників і мотивами, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні ст. 181 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 у справі № 361/4047/17 зазначив, що системний аналіз положень ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Поділ (виділ) частки житлового будинку передбачає перебудову існуючого, зазвичай, одноквартирного будинку з метою обладнання двох і більше ізольованих квартир. Варіанти поділу (виділу частки) житлового будинку повинні максимально забезпечувати однакові умови для співвласників із урахуванням їхніх часток. Поділ (виділ) частки житлового будинку вважається можливим якщо за результатами поділу у частинах будинку, що виділяються співвласникам, є можливість влаштувати ізольовані та забезпечені окремими виходами на прилеглу земельну ділянку, як мінімум однокімнатні, житлові квартири, які за своїми показниками (об`ємно-планувальним рішенням, складом приміщень, площею, забезпеченістю інженерним обладнанням тощо) відповідають чинним вимогам нормативних документів. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав, право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано 17 січня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1748197246221.(а.с.40 т.1) Позивачем не надано належних доказів щодо набуття ним права власності на 39/100 частки нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] станом на день подачі позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача прийшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими на законі та не підтверджені належними та допустимими доказами, тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed