Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, 06 липня 2023 року, між сторонами було розірвано шлюб, про що було видано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2023. Під час перебування в шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . З 2015 року син перебуває на утриманні позивача та проживає з ним до цього часу. За весь цей час, відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надавав і не надає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток та навчання, не спілкується з сином взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не займається створенням належних умов для розвитку його природних здібностей, та не вчиняє жодних дій по підготовці сина до самостійного життя та праці, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Крім того, 3 квітня 2022 року [PERSON] виїхала в Македонію і по цей час в Україну не поверталась і повертатися не збирається. Також Відповідач не бере жодної участі у вихованні сина. Всі питання щодо його виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки зі сторони Відповідача. Відповідач ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків по вихованню сина, навіть не цікавить його життям. Таким чином, мати свідомо нехтує своїми обов`язками. Вищевикладене і стало підставою для звернення позивача до відповідача з цим позовом до суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та витребувано у Служби у справах дітей ВМР відповідний висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно її спільного з позивачем сина. Відповідач [PERSON] через свого представника адвоката Грицуляка Т.П. подала на адресу суду відзив. У відзиві зазначила, що підтверджує той факт, що дійсно до 06.07.2023 сторони перебували у шлюбі. В 2015 році припинили спільне проживання, та домовились, що син залишається проживати разом із батьком. На початку квітня 2022 відповідачка виїхала на постійне місце проживання до Македонії, де проживає по теперішній час. Повертатися в Україну не збирається. З огляду на викладене відповідачка не заперечує щодо задоволення позову. Виконавчий комітет Вінницької міської ради 25.06.2024 надав суду висновок від 19.06.2024 за №01/00/011/142280, відповідно до якого Орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.08.2024 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Павлюк С.М. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Зазначили, що відповідач не виконує своїх материнських обов`язків щодо сина, вона не опікується ним матеріально, не забезпечує його розвиток, медичне обслуговування. Відповідач [PERSON] в судове засідання вкотре не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялась судом завчасно та належним чином. У відзиві зазначила, що не заперечує щодо розгляду справи у її відсутність. Від представника Служби у справах Вінницької міської ради Томчук О.В. надійшла заява, у якій просила розглядати справу та виносити рішення у її відсутність, підтримала наданий висновок органу опіки та піклування. Свідок [PERSON] , яка була вчителем початкових класів [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що знає родину з 2014 року. У перший клас Остапа привели батько і мати. 2 рази на батьківських зборах були батько і мати. Починаючи з другого класу на батьківських зборах був тільки батько. Дзвонив також тільки батько. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, в судовому засіданні повідомила, що знає сім`ю з 2012 року. Останній раз бачила відповідачку 10 років назад. Позивач сам виховує сина, який постійно проживає з ним. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, в судовому засіданні повідомила, що знає сторін з 2005 року, які на той час проживали разом. Останній раз бачила відповідачку 2014. Дізналась що відповідачка пішла від позивача у 2015 році. Син проживає з батьком. Батько ніколи не кричав на дитину. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] суду повідомив, що з матір`ю не спілкується. З батьком у нього хороші стосунки та проживає тільки з ним з 2015 року. Приблизно 10 років тому останній раз нормально проводив час з матір`ю. Мати дзвонить раз в 6 місяців. Коштів, подарунків не надсилає. Зазначив, що не проти щоб його матір позбавили батьківських прав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на вимогах ст.ст.19, 150, 151-154, 164-166, 171 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.11.2007. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2023 в справі №127/6234/23, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 10.08.2023. Згідно довідки ОСББ «Юності 45» №130 від 22.03.2024, за адресою: [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [PERSON] , та неповнолітній [PERSON] . Згідно довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Венгер Олена перетнула кордон 29.04.2022. Пункт пропуску - Порубне. Напрям - виїзд. Іншої інформації немає. Службою у справах дітей Вінницької міської ради надано висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 19.06.2024 №01/00/011/142280. Як слідує з висновку служба у справах дітей вважає за недоцільне позбавлення матері [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . На засіданні комісії з питань захисту прав дитини батько [PERSON] пояснив, що необхідність звернення до суду із позовною заявою позбавлення матері [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] виникла тому, що з 2015 року [PERSON] не виконує своїх материнських обов`язків та не приймає жодної участі у вихованні та утриманні сина [PERSON] , зазначив, що під час розлучення не звертався до суду щодо стягнення з колишньої дружини аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки не вважав це потрібним, не заперечував, що звертався до суду про визначення місця проживання дитини [PERSON] з собою. Дитина [PERSON] на засіданні комісії повідомив, що з 2015 року проживає лише з батьком [PERSON] , з матірю [PERSON] бачився останній раз наприкінці 2022 року, по телефону спілкувався на Новий рік 2023 року, пояснив, що мама [PERSON] на початку війни виїхала за кордон і проживає в даний час в Македонії, пропозицій виїхати чи проживати разом з нею від матері не надходило. Мама дитини [PERSON] на засіданні комісії з питань дитини повідомила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , пояснила, що у неї немає ні можливості, ні бажання виконувати батьківські права, наголосила, що син [PERSON] більше любить батька, ніж її. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину, готувати її до самостійного життя. Статтями 11,12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Судом встановлено факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх материнських обов`язків відносно сина [PERSON] , [INFO] , вона проявляє байдужість до нього, не приймає будь - якої участі в його житті, вона не піклується про його навчання, фізичний та духовний розвиток, матеріально його не підтримує. Вона не вживає будь - яких заходів, які були б спрямовані на підготовку сина до самостійного життя та не спілкується з сином в обсязі достатньому для його нормального самоусвідомлення. Факт невиконання відповідачем своїх материнських обов`язків додатково підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як слідує з Висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 19.06.2024 за №01/00/011/142280, позбавлення [PERSON] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , вважається недоцільним. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не виявляє бажання спілкуватися зі своїм сином на достатньому рівні, не допомагає йому матеріально, не бере участі у його вихованні, не цікавиться його інтересами та успіхами у навчанні, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, тому суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування. При цьому суд звертає увагу на те, що висновок Служби ґрунтується виключно на тому, що відсутні документи, які б вказували на невиконання матір`ю встановлених законом батьківських обов`язків по догляду за дитиною. Однак враховуючи, те що відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав по відношенню до дитини [PERSON] , а також враховуючи думку дитини, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.04.2021 року. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Згідно положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав, факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Відповідно до п. 16 зазначеної постанови, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що має місце факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, вона не бере участі у вихованні та утриманні сина, не піклується про його фізичний, духовний і моральний розвиток, проживає окремо від нього, виявляє байдужість до потреб дитини та щодо своїх батьківських прав, позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який відповідає інтересам дітей, тому суд дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Також суд зазначає, що згідно вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Судові витрати залишити за позивачем, враховуючи його клопотання. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved