Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, [PERSON] , про встановлення факту батьківства. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.12.2022 вказану позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, виявлених при поданні ним заяви. 15.12.2022 на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків та викладено позовні вимоги у новій редакції, зокрема, відповідачем визначено Київську міську державну адміністрацію, та заявлено вимоги про встановлення факту батьківства та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого була відкрита спадщина. Позивач вирішив оформити свої спадкові права, оскільки являється спадкоємцем першої черги. Звернувшись до нотаріуса стосовно оформлення спадкових прав після смерті батька, було відкрито спадкову справу та постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. від 25.05.2022 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого - [PERSON] . Вказане рішення державного нотаріуса мотивовано тим, що до спадкової справи не надано документів, що підтверджують родинні відносини заявника із померлим, також в актовому записі про народження [PERSON] батьком записана інша особа. При цьому, як зазначає позивач у позовній заяві, в його свідоцтві про народження і графі батько, зі слів матері було зазначено [PERSON] ( ім`я та по батькові батька), у зв`язку з чим, позивач змушений звернутись до суду з позовом про визнання батьківства. Окрім цього, позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.12.2022 вказану позовну заяву направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва, визначивши підсудність за правилами ст. ст. 27, 31 ЦПК України. 12.01.2023 до Шевченківського районного суду м. Києва надійшли матеріали даної справи та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2023 передані судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2023 відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.06.2023 замінено первісного відповідача Київську міську державну адміністрацію на належного відповідача Київську міську раду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.06.2023 витребувано у державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. належним чином засвідчену копію спадкової справи № 279/2021 після померлого [PERSON] . 10.08.2023 на адресу суду надійшла копія витребуваної судом спадкової справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2023 задоволено клопотання представника позивача про призначення судової генетичної експертизи. Призначено у цивільній справі № 754/11026/22 за позовом [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, [PERSON] про встановлення факту батьківства та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, судову генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Провадження у справі зупинено до проведення судової генетичної експертизи. 30.11.2023 на адресу суду повернуто ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2023 без виконання, оскільки у Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи відсутня належна технічна база для проведення призначеної судом експертизи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2023 поновлено провадження у вищевказаній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.12.2023 задоволено клопотання представника позивача про призначення судової генетично-ідентифікаційної експертизи. Призначено у цивільній справі № 754/11026/22 за позовом [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, [PERSON] про встановлення факту батьківства та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, судову генетично-ідентифікаційну експертизу, проведення якої доручено експертам медико-генетичного центру «МАМА ПАПА». 16.02.2024 на адресу надійшов висновок молекулярно-генетичної експертизи № 41181 від 14.02.2024. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.02.2024 провадження у справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, [PERSON] про встановлення факту батьківства та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом - поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено вказану цивільну справу про встановлення факту батьківства та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином про дату та час розгляду справи, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Відповідач будучи повідомлений про дату та час розгляду справи, свого представника в судове засідання не направив. Третя особа - П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, просила розгляд справи здійснювати за відсутності її представника. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає необхідним зазначити наступне. Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). [PERSON] розпорядження на випадок свої смерті у вигляді заповіту не залишив. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкування за законом відбувається у порядку черговості. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У позовній заяві [PERSON] стверджував, що [PERSON] , який помер [INFO] є його батьком, для прийняття спадщини після якого необхідно встановити факт родинних відносин із спадкодавцем, адже у свідоцтві про народження відомості про батька записані зі слів матері. Щодо позовної вимоги про встановлення факту батьківства, суд зазначає таке. Зважаючи на дату народження позивача - [INFO] , правовідносини щодо батьківства відносно нього регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України. Відповідно до статті 55 КпШС України, якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис про батька дитини провадиться за заявою батька. При народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис відомостей про матір і батька дитини провадиться за правилами, викладеними в цій статті, за заявою осіб, зазначених у статті 163 цього Кодексу. Статтею 53 КпШС України було передбачено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи запису актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Позитивні юридичні факти, тобто ті, які повинні існувати на час відкриття спадщини і можуть зумовлювати, за передбачених у ЦК умов, виникнення права на спадкування за законом. Аналіз положень глави 68 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2021 року в справі № 643/14592/18 (провадження № 61-15094св20). При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Таким чином, встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18). Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження обставин того, що [PERSON] є його батьком, позивач до позовної заяви долучив фотознімки позивача разом із батьками. Також зазначив, що обставини факту родинних відносин між ним та батьком [PERSON] підтверджуються показами свідків. З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.Києві зроблено актовий запис № 2236. В графі відомості про батька заначено - [PERSON] , національність - українець. У вказаному витягу зазначено, що відомості про батька внесені на підставі заяви матері. Як вбачається з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] помер [INFO] , про що Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) зроблено актовий запис №00141944317. 16.03.2021 відкрито спадкову справу № 279/2021 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , на підставі заяви [PERSON] по прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. від 25.05.2022 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого - [PERSON] . Вказане рішення державного нотаріуса мотивовано тим, що до спадкової справи не надано документів, що підтверджують родинні відносини заявника із померлим, також в актовому записі про народження [PERSON] батьком записана інша особа. Так, позивачем вказано, що у померлого [PERSON] є син - [PERSON] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану. Висновком молекулярно-генетичної експертизи № 41181 від 14.02.2024 встановлено ймовірність того, що учасник [PERSON] , [INFO] , є біологічним братом за батьківською лінією учасника [PERSON] , [INFO] , складає 99.97%, з чого слід дійти висновку, що біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено. У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 310/3095/17 Верховний Суд констатував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. З огляду на викладене, суд вважає, що позов в частині встановлення батьківства підлягає задоволенню, так як в судовому засіданні доведено, що [PERSON] є батьком [PERSON] та встановлення цього факту має юридичне значення для захисту прав позивача. Однак вимоги позивача в частині визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] не підлягають задоволенню. Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, позивач посилався на те, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина та просив суд в порядку спадкування за законом визнати за ним право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Для видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, спадкоємець має подати нотаріусу документи, які посвідчують право власності спадкодавця на відповідне майно. Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на майно є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказує, що [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Проте, будь - яких доказів належності вказаної квартири [PERSON] на підставі речового права позивачем суду не надано. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. З урахуванням тих обставин, що позивачем не надано суду доказів перебування у власності [PERSON] квартири [ADDRESS] , вимоги про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування задоволенню не підлягають. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial