Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 03.09.2024 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.09.2024 року. Позивач, Ужгородська місцева прокуратура звернулася в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] про витребування земельних ділянок за кадастровими номерами 2110100000:67:001:0190 та 2110100000:67:001:0217 на користь територіальної громади м. Ужгорода. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.02.2021 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.04.2021 зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.10.2023 провадження у справі поновлено. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 30.10.2023 замінено первісного позивача Ужгородську місцеву прокуратуру на його правонаступника Ужгородську окружну прокуратуру; замінено відповідача по справі [PERSON] , на належного відповідача [PERSON] ; залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача: [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), зареєстровану за адресою [ADDRESS] та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), зареєстровану за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15\~лютого 2024\~року, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позовна заява мотивована тим, що заочним рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018, залишеним в силі постановою суду апеляційної інстанції у справі №308/9895/16-ц, задоволено позов керівника Ужгородської місцевої прокуратури до Ужгородської міської ради та [PERSON] , задоволено позов керівника Ужгородської місцевої прокуратури до Ужгородської міської ради та [PERSON] про скасування рішень ради та державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Так, заочним рішенням суду визнано незаконним та скасовано п.2.43 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 07.11.2014 за № 1507, яким [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0850 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі [ADDRESS] , та п.1.31 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за №1882, яким [PERSON] затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку площею 0,0850 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Також рішенням суду скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га. Судами констатовано, що зазначені рішення Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку прийняті всупереч вимог ст.ст. 20, 39 Земельного Кодексу України та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки згідно матеріалів проекту землеустрою, спірна земельна ділянка до прийняття рішення Ужгородською міською радою у відповідності до діючого генерального плану відносилась до земель з цільовим призначенням багатоквартирна житлова забудова. Реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення. Згідно матеріалів проекту землеустрою, спірна земельна ділянка до прийняття рішення Ужгородською міською радою у відповідності до діючого генерального плану відносилась до земель з цільовим призначенням - багатоквартирна житлова забудова. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною відповідно до ст.21 ЗК України. Суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин справи, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, так як встановлені порушення під час відведення та передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки є підставою для скасування оспорюваних рішень Ужгородської міської ради та скасування державної реєстрації прав власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:76:001:0156 площею 0,0850 га (з постанови Закарпатського апеляційного суду). Всі зазначені обставини перевірені та встановлені заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 24.10.2019 у справі №308/9895/16-ц, а відтак, відповідно до положень ст. 82 ЦПК доказуванню не підлягають. Разом з цим, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 в частині скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га, неможливо виконати у зв`язку з тим, що земельна ділянка як об`єкт речових прав на даний час не існує, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №195403589 від 28.12.2019. Після вивчення інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та документів, долучених відповідачем в суді апеляційної інстанції, інформації Головного управління держгеокадастру в Закарпатській області встановлено, що земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га відчужена за договором купівліпродажу від 22.03.2018 (тобто, після прийняття рішення по суті спору судом 1 інстанції) третій особі - [PERSON] , а в подальшому поділена на 5 окремих земельних ділянок за кадастровими номерами: 2110100000:67:001:0186; 2110100000:67:001:0187; 2110100000:67:001:0188; 2110100000:67:001:0189; 2110100000:67:001:0190. В свою чергу, земельна ділянка 2110100000:67:001:0186 також поділена на 2 земельні ділянки: 2110100000:67:001:0216; 2110100000:67:001:0217. При цьому, згідно абз.4-6 п.1.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.03.2019 продавець ( [PERSON] ) повідомив покупця ( [PERSON] ) про те, що земельна ділянка, яка продається, є об`єктом судового спору (продавець є співвідповідачем по справі №308/9895/16-ц). Також покупець обізнаний зі змістом позовних вимог по даній справі, ознайомлений з усіма процесуальними документами, наявними станом на день укладення цього договору (в т.ч., але не виключно, наявними в Єдиному державному реєстрі судових рішень) і проінформований про право вступити у дане судове провадження в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Покупець заявляє, що усвідомлює наслідки можливі юридичні наслідки вказаної судової справи і не буде мати до продавця претензій, що ґрунтуються на таких можливих результатах та і наслідках. [PERSON] в якості 3-ї особи у справі №308/9895/16-ц не залучався. Згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо земельних ділянок за кадастровими номерами 2110100000:67:001:0190 та 2110100000:67:001:0217, площами 0,0129 га та 0,0054 га відповідно, останні на даний час належать на праві власності [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок за № 1605 та №1606 від 10.07.2019, укладених між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Земельні ділянки за кадастровими номерами 2110100000:67:001:0190, площею 0,0129 га та 2110100000:67:001:0217, площею 0,0054 га, утворені в результаті поділу земельної ділянки 2110100000:67:001:0156 площею 0,0850 га. Таким чином, позивач зазначає, що дані земельні ділянки, які утворені в результаті поділу земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:67:001:0156, незаконно вибули із власності територіальної громади, що на даний час доведено і встановлено рішенням суду, відтак наявні правові підстави для витребування їх від добросовісного набувача, тобто від [PERSON] . Позивач зазначає, що право територіальної громади міста Ужгорода на дану земельну ділянку на час звернення до суду із вказаним позовом не поновлено, що є грубим порушенням її прав та законних інтересів, у зв`язку з чим виникла необхідність їх захисту шляхом витребування земельної ділянки. При обґрунтуванні позовних вимог, позивач покликається на положення ч.3 ст. 152 Земельного кодексу України, ст. 172, ч.1 ст. 203, ст.ст. 215, 388 ЦК України, п.п. 2,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанову Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позицію Великої Палати Верховного Суду у поставі від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц, висновок Верховного Суду України що міститься у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс 14, статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ч.ч. 1,5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постанову ВСУ від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, Європейський суд з прав людини п.54 у рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», постанову Верховного Суду України у справі за № 6-92цс13 від 18.09.2013. Позивач зазначає, що право власності має територіальна громада, а орган місцевого самоврядування, в даному випадку Ужгородська міська рада, лише реалізовує його від імені територіальної громади. Територіальна громада м. Ужгород як власник спірної земельної ділянки делегує Ужгородській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. У позовній заяві вказано на те, що воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Саме таку правову позицію викладено у постановах Верхового Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 16.12.2015 у справі № 6- 2510ц15 та № 522/10652/15-ц, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15 від 23.11.2016, а також у постановах Верховного Суду від 16,08.2018 у справі №711/802/17. Позивач зазначає, що спірна земельна ділянка належать територіальній громаді, незаконно вибула із її власності, без волі власника, оскільки передана на підставі незаконних рішень ради, з порушенням норм чинного законодавства, за наявності дефекту волі власника майна, що доведено та встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018, залишеним в силі постановою Закарпатського апеляційного суду від 24.10.2019 у справі №308/9895/16-ц, відтак наявні правові підстави для витребування земельних ділянок з володіння добросовісного набувача, а саме - від [PERSON] , які належать йому на праві власності [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок за № 1605 та №1606 від 10.07.2019, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Позивач зазначає, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (правова позиція ВСУ у справі № 6-1376цс16 від 29.06.2016). У позовній заяві вказано на те, що у даному випадку прокурор дійшов висновку про наявність підстав для захисту державних інтересів, виходячи з того, що орган, наділений правом на захист інтересів територіальної громади, а саме - Ужгородська міська рада, всупереч правам та законним інтересам територіальної громади, незважаючи на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 у справі №308/9895/16-ц, яким встановлено незаконність вибуття земельних ділянок із комунальної власності, не вжила жодних заходів з метою витребування земельної ділянки від добросовісного набувача та відновлення законних прав територіальної громади, що підтверджується листом Ужгородської міської ради за №398/03-18 від 12.02.2020, тим самим грубо порушуючи інтереси територіальної громади і держави в цілому, що є безумною підставною вжиття заходів з метою захисту інтересів держави прокурором. Так, у своєму листі Ужгородська міська рада зазначає, що в зв`язку з подачею касаційної скарги відповідачем по справі [PERSON] та відкриттям касаційного провадження міська рада утримується від витребування земельних ділянок. При цьому у позовній заяві вказано на те, що відповідно до ч.2 ст.273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення Ужгородського міськрайонного суду у справі №308/9895/16-ц набуло законної сили 24.10.2019. Позивач зазначає, що подальше зволікання органу місцевого самоврядування з подачею віндикаційного позову може призвести до спливу строку позовної давності. Також зазначено, що міською радою, як відповідачем у справі №308/9895/16-ц, 02.12.2019 також було подано касаційну скаргу, яку було залишено без руху ухвалою Верховного суду України від 11.12.2019, надано строк на усунення недоліків до 11.01.2020. Ухвалою Верховного суду України від 19.02.2019 у справі №308/9895/16-ц касаційна скарга повернута заявнику у зв`язку з неусуненням недоліків. Також позивач вважає що варто врахувати ст.2, ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за № 15 від 14.01.2015, Держгеокадастр, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч.3 ст.56 Цивільного процесуального кодексу України. У позові вказано на те, що уповноваженим органом на здійснення цієї діяльності на території Закарпатської області є - Головне управління Держгео кадастру в Закарпатській області, разом з тим, даний контролюючий орган не наділений повноваженням звертатися до суду із позовом про витребування земельних ділянок від добросовісного набувача, тому позивачем у даній справі виступати не може. Відповідно до ст.ст. 6, 7, 13, 143 Конституції України, може виступати орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому надані повноваження органу виконавчої влади, тобто в даному випадку - Ужгородська міська рада. Відповідно до Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави у випадках, передбачених законом. При цьому інтереси держави можуть збігатися цілком, частково або не збігатися з інтересами державних органів, державних підприємств або організацій, або з інтересами державних органів, державних підприємств або організацій, або з інтересами господарських товариств із часткою державної власності в статутному фонді. Звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законних прав та інтересів територіальної громади на володіння та користування землею. Позивач зазначає, що достатньою підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу державної влади є, зокрема, факт нездійснення цим органом захисту державних інтересів незалежно від причин такої бездіяльності. При цьому як вказано у позовній заяві, на виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Ужгородську міську раду повідомлено про звернення прокурора із цим позовом. Згідно прохальної частини позовної заяви позивач просить суд: Витребувати від [PERSON] земельні ділянки за кадастровими номерами 2110100000:67:001:0190, площею 0,0119 га та 2110100000:67:001:0217, площею 0,0054 га що знаходяться по [ADDRESS] , загальною вартістю 106 253,46 грн., на користь територіальної громади міста Ужгорода. Судові витрати після розгляду справи стягнути з відповідача на користь прокуратури Закарпатської області на прокуратури Закарпатської області на р/р 228201720343130001000018475, отримувач: прокуратура Закарпатської області, код 02909967, банк одержувача: Державна казначейська служба України, код банку 820172, код класифікації видатків бюджету - 2800, призначення платежу: відшкодування (повернення) судового збору по справі. 25.01.2024 від відповідача [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, так вона вказує на те, що є власницею житлового будинку та земельних ділянок під кадастровими номерами 2110100000:67:001:0190 та 2110100000:67:001:0217, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , Права на це майно я набула за двома цивільноправовими угодами: договорами купівлі-продажу від 07.09.2022, що були посвідчені приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. за реєстровими №№1271 та 1272 відповідно. На дату відчуження продавцями [PERSON] та [PERSON] цього майна воно належало їм на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на частку у майні подружжя від 10.08.2022 та свідоцтв про право власності на спадщину за законом від 10.08.2022. відповідно. Вказує, що вартість придбаного майна сплачена нею продавцям до підписання договорів. Майно передано їй фактично - вступила у володіння та користування ним. Стверджує, що їй невідомо, коли саме позивач довідався про факт оформлення продавцями права власності на спадкове майно після смерті первісного відповідача [PERSON] , але заяву про поновлення провадження у вказаній цивільній справі подано через рік після описаних вище подій (10.08.2023) і на цей час спірне майно (земля) та розташований на одній із них житловий будинок вже належали [PERSON] та з 28.11.2022 за адресою місцезнаходження будинку, зареєстровано місце її постійного проживання. У відзиві вказано на те, що на день придбання нею вищевказаного майна воно під забороною (арештом) та у заставі, податкові заставі не перебувало, про що свідчили відомості ДРРП, інформаційну довідку з якого було виготовлено нотаріусом до укладення договорів. Відтак, вона як набувач, не знала і не могла знати того, що це майно первісно, як виявляється зараз, ще десь у 2016 році вибуло із власності територіальної громади міста з порушенням певних процедур. Щодо можливої відсутності у продавців (спадкоємців колишнього власника) права на його відчуження, то жодних заборон у ДРРП зареєстровано не було. Тому вона цілком обґрунтовано вважає себе добросовісним набувачем, у якого вказане майно могло б бути вилучено виключно у тому випадку, якщо б це майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 388 ЦКУ). Між тим, жодна з перерахованих обставин у даному випадку не має місця. З урахуванням викладеного, та беручи до уваги її добросовісність, [PERSON] , вважає вимоги позивача до неї щодо витребування у неї майна, права на яке вона набула у встановленому законом порядку за відплатними договорами - незаконними. При цьому у відзиві вказано на те, що 23.09.2016 керівник Ужгородської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування двох рішень місцевої ради в частині, що стосувалася земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:67:001:0156, площею 0,0850 га, та скасування державної реєстрації права власності на неї за [PERSON] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.01.2018 вказаний позов було задоволено - визнано незаконним і скасовано: - п. 2.43 рішення 26 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання від 07.11.14 № 1507; - п. 1.31 рішення 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання від 09.11.15 № 1882; - скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001;:0156 площею 0,0850 га за [PERSON] . У березні 2018 року, вищевказана земельна ділянка її власником була відчужена за договором купівлі-продажу [PERSON] . Це стало можливим тому, що на дату цього продажу в рамках розгляду ініційованої позивачем судової справи заходи забезпечення поданого позову вочевидь не вживалися і тих чи інших обмежень на спірну землю накладено не було. У подальшому, як вказує у своїй заяві позивач (за відомостями ДРРП та інформацією ГУ Держгеокадастру, орієнтовно у грудні того ж 2018 року) було зареєстровано поділ цієї землі на 5 окремих земельних ділянок з кадастровими номерами : 2110100000:67:001:0186, 2110100000:67:001:01.87, 2110100000:67:001:0188, 2110100000:67:001:0189, 2110100000:67:001:0190. Земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:67:001:0186 пізніше була розділена ще на 2 окремі: 2110100000:67:001:0216 та 2110100000:67:001:0217. Дві із них (під кадастровими номерами 2110100000:67:001:0190 та 2110100000:67:001:0217) за двома договорами купівлі-продажу від 10.07.2019 придбав нині покійний [PERSON] . У свою чергу, [PERSON] , набула права на них та на збудований на одній із них житловий будинок за угодами купівлі-продажу, що були укладені 07.09.2022 між нею, як покупцем та продавцями - співвласниками цього майна [PERSON] (як співвласницею спільного майна подружжя) та [PERSON] (як спадкоємицею [PERSON] за законом) Як зазначає у своїй заяві позивач, первісний власник [PERSON] у договорі від 23.03.2019 повідомив покупця [PERSON] , який до участі у розгляді тієї справи не залучався, що земля є об`єктом судового спору. За твердженням [PERSON] , про наявність того чи іншого спору її ніхто не повідомляв. При цьому вона зазначає, що як вбачається зі змісту заочного рішення суду від 04.01.2018 у справі №308/9895/16-ц, предметом дослідження в рамках розгляду вказаної справи була законність вибуття землі з володіння держави в особі Ужгородської міської ради. Вимог про витребування спірної землі з чужого незаконного володіння заявлено не було. У відзиві містяться покликання на положення: 55 Конституції України, ст. 15, ч.1 п.2 ч.2 ст. 16, ст. 256, ст.ст.. 252-255, ч.1 ст. 261,ЦК України, постанову ВП ВС від 22.08.2018 по справі №925/1265/16 (п.5.6), постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17 (провадження № 14-183цс18), постанови Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 619/738/17 (провадження № 61- 22690св18), від 03.07.2019 року у справі № 619/737/17 (провадження № 61-36609свї8), від 03.07.2019 року у справі № 619/720/17 (провадження № 61-27502св18), від 17.10.2019 року № 619/717/17 (провадження № 61-4248св19), від 30.04.2020 року у справі № 619/732/17 (провадження № 61-710св19), від 16.06.2020 року у справі № 619/974/17 (провадження № 61- 3223св19), від 01.07.2020 року у справі № 619/740/17 (провадження №61- 36675св18) від 08.07.2020 року у справі № 619/897/17 (провадження №61-2722св19), постанову ВП ВС від 20.11.2018 року по справі №907/50/16, рішення від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини, § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Poсії »;§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»), ст. 2 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції) та ст. 9, ч. З ст. 16 З У «Про місцеві державні адміністрації». У відзиві вказано на те, що про порушення земельного законодавства позивачеві у вказаній справі було відомо на дату його звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішень, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:67:001:0156, площею 0,0850 га (що в подальшому була поділена), а саме - 23.09.2016. При цьому ним було обрано неефективний спосіб захисту, позаяк необхідних дій спрямованих на витребування цього майна з чужого незаконного володіння ним не вжито. Більше того, жодних дій, спрямованих на запобігання її можливого поділу, відчуження, обтяження правами третіх осіб у будь-який інший з можливих способів, її забудові (заходів забезпечення) шляхом накладення арешту чи заборони її відчуження, а так само - заборони на її освоєння (забудову), т.ін. вчинено не було. Це стало однією з причин того, що ця земля зазнала поділу і як у цілому, так і частинами неодноразово змінювала своїх власників. [PERSON] , вважає, що за таких обставин на сьогодні наявні підстави для тверджень про сплив строку позовної давності для заявлення вимог про витребування частини вказаної землі, відсутність поважних причин для його продовження та, відповідно - наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Також у відзиві вказано на те, що на момент виникнення порушень прав держави, функціонував також механізм виявлення таких порушень через уповноважені державою органи, які після офіційної реєстрації свідоцтва про право власності на землю за первісним власником мали можливість виявити порушення визначеного законом порядку виділення та відчуження земельної ділянки, ініціювати відповідні процедури перевірки, витребування, накладення арешту на земельну ділянку із забороною ЇЇ відчуження третім особам і звернення до суду, у тому числі, за допомогою прокуратури, в межах передбаченого cт. 257 ЦКУ строку позовної давності. При цьому зазначено, що у передбачених законом випадках з позовом до суду в інтересах відповідного органу (підприємства) звертається прокурор (ст. 56 ЦПКУ), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор. [PERSON] вказує на те, що оскільки право власності на земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати( Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Як вказано у відзиві на позовну заяву, звертаючись 23.09.2016 до суду з позовом (справа №308/9895/16-ц) позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що ці рішення місцевою радою були прийняті всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України. Водночас у наведеній справі не було заявлено вимогу про витребування земельної ділянки, що відповідно до численних висновків Великої Палати Верховного Суду є тим ефективним способом захисту, що відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначене призвело до недотримання принципу процесуальної економії судового процесу та не досягло реального захисту права позивача без необхідності повторного, додаткового звернення до суду. За твердженням [PERSON] , це свідчить про обізнаність позивача вже на дату подання позову про прийняття місцевою радою рішень в порушення норм закону та відповідно - про наявність підстав для вимог про витребування землі, що вибула у такий спосіб з комунальної власності у володіння фізичної особи. Тобто, перебіг строку позовної давності для заявлений вимог про витребування землі розпочався саме 23.09.2016. Натомість позов у вказаній справі було подано позивачем в інтересах державного органу 01.06.2020, тобто - майже через чотири роки після подання першого позову. А відтак є підстави для тверджень про сплив обумовленого ЦКУ строку позовної давності для заявлення таких вимог та, відповідно для застосування наслідків такого пропуску. А саме - для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності. Окрім того, у відзиві вказано нате, що у відповідності до ст. 387 ЦКУ, власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Між тим, у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 388 ЦКУ). Так, [PERSON] , із покликанням на практику ЄСПЛ, ст. 1 Першого протоколу до конвенції, постанову ВС у справі №645/4220/16-ц від 13.11.2019 зазначає, що задоволення позовних вимог прокурора про витребування у неї, як добросовісного набувача 2-х земельної ділянок, на одній з яких знаходиться інше нерухоме майно - житловий будинок, правомірність володіння яким ніким не оспорювалося, враховуючи до того ж закінчення строку позовної давності, призвело б до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Тому вважає, що у позові у вказаній справі слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed