Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

11 березня 2024 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення аліментів на дитину, про стягнення аліментів на утримання жінки, з якою проживає дитина, з батька дитини, з яким жінка не перебуває у шлюбі, про стягнення аліментів за минулий час. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що у період з 22.12.2019 року по 15.02.2022 року позивач та відповідач проживали однією сім`єю у незареєстрованому шлюбі. За час перебування у відносинах народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження дитини відповідач записаний її батьком. Донька позивача, [PERSON] , з моменту повномасштабного вторгнення рф до України, тимчасово мешкає разом з нею у Чеській Республіці за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні, що підтверджується картою проживання, виданою Регіональним Центром допомоги України для Устецької області від 22.08.2022 року. Зазначає, що відповідач є молодою, працездатною, здоровою особою, про що він неодноразово самостійно заявляв. Останній працює по шість днів на тиждень і має дуже велике навантаження і попри це ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язку утримувати свою дитину. Це, зокрема, проявляється у тому, що відповідач відмовляється добровільно надавати кошти на утримання дочки, а саме: на лікування, психологопедагогічну корекцію, логопедичну корекцію, масаж, ЛФК, плавання, придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів, іграшок, на відвідування центрів дозвілля, лікувальних, профілактичних та оздоровчих закладів, тощо. В свою чергу, позивач повністю віддає дитині свою любов і турботу, опікується її інтересами і потребами, виховує, велику увагу приділяє розвитку дитини. Позивач також слідкує за здоров`ям дитини, психічним та фізичним розвитком. Так, з жовтня 2021 року позивач стала помічати, що дитина не реагує на своє ім`я, на звернення, запитання, не проявляє емоцій, зацікавленості предметами навколишнього середовища, помітна відстороненість від зовнішнього світу - відсутній контакт із оточуючими. З цими скаргами позивач почала звертатися до спеціалістів, зокрема, до сімейного лікаря, психіатра та проходити обстеження. 07.02.2024 року позивач приїздила до України для планового обстеження доньки до Комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району міста Києва, лікарем Верченко Ю. В. був встановлений діагноз - затримка мовленнєвого розвитку. Рекомендовано пройти обстеження психолога, психіатра, невролога, логопеда та направлено на психологопедагогічну корекцію, логопедичну корекцію, масаж, ЛФК, плавання, наступне підтверджується копією виписки з медичної карти амбулаторного хворого від 07.02.2024 року. Згідно консультативного висновку спеціаліста Комунального некомерціиного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району міста Києва, лікарем-логопедом Пекарською Г.К. , поставлений діагноз загальний недорозвиток мовлення 1 рівня. Згідно консультаційного висновку дитячим лікарем - неврологом Комунального комерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району міста Києва, Чевокіною Т.М. , встановлений діагноз - порушення нейророзвитку. 09.02.2024 року позивач звернулася до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія». Згідно консультаційного висновку спеціаліста за результатами обстеження, дитячим лікарем - психіатром Манжуленко Т.О. , встановлений попередній діагноз - Дитячий аутизм. Отже, дитина потребує особливого догляду, постійного опікування та фінансових витрат на лікування. Крім цього, попри те, що дитина потребує уваги та часу позивача, остання знаходить всі можливі способи заробити на належне утримання дитині. Зокрема, згідно фіскальних чеків витрати у грудні 2023 та січні 2024 становили 15 074, 03 чеських крон, що в еквіваленті становить 24 118, 44 тисяч гривень. Тож, вважає, що діючи в найкращих інтересах дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, враховуючи потребу у лікуванні, подальшій реабілітації та постійної підтримці її психічного стану та розвитку, законним і справедливим буде стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки, у розмірі 1/3 (однієї третьої) частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення нею повноліття. Також просила, з огляду на вищевикладені обставини, а також враховуючи скрутне матеріальне становище позивача, здоровий та працездатний стан відповідача, останній в змозі надавати позивачу допомогу у розмірі 1/6 (однієї шостої) частини усіх видів заробітку доходу) відповідача щомісячно на її утримання до досягнення малолітньою дочкою шести років. Вказані дії призведуть не до зрівняння матеріального становища відповідача й позивача, як одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестане бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Зазначає, що відповідач ухиляється від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховує своє місцезнаходження, місце роботи та свій заробіток (доходи). Тож, на вимогу ч. 2 ст. 191 СК України, ч. 1 ст. 81 ЦПК, позивач надає до суду роздруківку з Vіbеr за період 01.12.2023 року - 25.01.2024 року, як доказ того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача у розмірі 12 059, 22 грн., але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Крім цього, до позовної заяви додаються фіскальні чеки з перекладом на українську мову та з нотаріальним засвідченням справжності підпису перекладача, як докази понесених витрат на дитину за вищевказаний період. Згідно доданих чеків, витрати на дитину за грудень 2023 року та січень 2024 року становлять 24118, 44 грнт. Тому просила також стягнути аліменти за минулий час. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2024 року, справу передано для розгляду судді Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.03.2024 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 23.04.2024 від представника відповідача до суду надійшов відзив, в обґрунтування якого вказано, що зазначений розмір частки аліментів на утримання неповнолітньої дитини є необґрунтованим, не відповідає вимогам закону та не враховує матеріальний стан відповідача і позивачки та інші істотні обставини. Відповідач вважає, що справедливим, обґрунтованим та достатнім розміром частки аліментів на утримання малолітньої доньки яка підлягає стягненню є заробітку (доходу). Щодо позовних вимог про стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) на утримання жінки, з якою проживає дитина, з батька дитини, з яким жінка не перебуває у шлюбі зазначає наступне. У позовній заяві позивачка посилається на наявність психічних вад у дитини які підтверджує доданими консультативними висновками (із зазначеними попередніми діагнозами) та зазначає що вимушена приділяти весь свій час дочці через її стан здоров`я. Однак, з боку позивачки не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у дитини вад фізичного чи психічного розвитку, та про те, що їх донька потребує постійного домашнього догляду. Щодо витрат на аліменти за минулий час зазначає, що позивач не вжила заходів щодо одержання аліментів, і не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Просил позовні вимоги задовольнити частково. До суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що дитина дійсно потребує підвищеної опіки та матеріального забезпечення, а тому, позовні вимоги просила задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав наведених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову частково, просив відмовити в частині стягнення аліментів на дружину, а також стягнення аліментів за минулий час, щодо доньки просив стягувати їх у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення нею повноліття. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що за час перебування у відносинах між позивачем та відповідачем народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження дитини відповідач вказаний її батьком (а.с. 10). З моменту повномасштабного вторгнення рф до України, позивач тимчасово мешкає разом з донькою у Чеській Республіці за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні, що підтверджується картою проживання, виданою Регіональним Центром допомоги України для Устецької області від 22.08.2022 року (а.с. 12). 07.02.2024 року позивач приїздила до України для планового обстеження доньки до Комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району міста Києва, лікарем Верченко Ю.В. був встановлений діагноз - затримка мовленевого розвитку. Рекомендовано пройти обстеження психолога, психіатра, невролога, логопеда та направлено на психологопедагогічну корекцію, логопедичну корекцію, масаж, ЛФК, плавання, що підтверджується копією виписки з медичної карти амбулаторного хворого від 07.02.2024 року (а.с. 13). Відповідно до консультативного висновку спеціаліста Комунального некомерціиного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району міста Києва, лікарем-логопедом Пекарською Г.К. , поставлений діагноз загальний недорозвиток мовлення 1 рівня, що підтверджується копією консультаційного висновку спеціаліста (а.с. 14). Згідно консультаційного висновку дитячим лікарем - неврологом Комунального комерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району міста Києва, Чевокіною Т.М. , встановлений діагноз - порушення нейророзвитку, що підтверджується копією консультаційного висновку спеціаліста (а.с. 15). 09.02.2024 року позивач звернулася до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня «Психіатрія». Згідно консультаційного висновку спеціаліста за результатами обстеження, дитячим лікарем - психіатром Манжуленко Т.О. , встановлений попередній діагноз - Дитячий аутизм, що підтверджується копією консультаційного висновку спеціаліста (а.с. 16). Положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Такий обов`язок також передбачений ст. 180 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а в окремих випадках - і своїх повнолітніх дітей. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. З урахуванням цього, рівності прав та обов`язків обох батьків щодо матеріального утримання дітей, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Щодо заперечень відповідача, викладених у відзиві щодо сплати ним аліментів на утримання дітей, суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається і не заперечує відповідач, що дитина проживає з матір`ю. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Суд також зважає на те, і цієї точки зору притримується Верховний Суд у своїй практиці в цій категорії справ, батьки зобов`язані утримувати малолітню дитину незалежно від надання їй добровільно матеріальної допомоги. Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків / рішення від 7 грудня 2006 року у справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111/04, § 54). Суд звертає увагу на те, що згідно ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно позовних вимог позивач просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. У свою чергу, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у відзиві просив стягнути з нього аліменти у розмірі 1/4 (однієї третьої) частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з моменту звернення до суду з цим позовом і до досягнення дитиною. Суд вважає, виходячи з обставин справи, що дана сума не забезпечить гармонійний розвиток дітей, таким чином відповідач бажає уникнути відповідальності. Посилання відповідача, що він має нестабільний дохід є безпідставними. Приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на вимоги чинного законодавства та надані сторонами докази, враховуючи право позивача обирати спосіб стягнення аліментів та неможливість виходу судом за межі позовних вимог, з метою захисту інтересів дітей, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.03.2024, і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи обставини справи, на думку суду, вказаний розмір присуджених аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно зі ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання її, як жінки, з якою проживає дитина, у розмірі 1/6 (однієї шостої) частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця судом зазначається наступне. Згідно ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом. Згідно статті 84 СК України «Право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини», ч.1 - дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; ч.2 - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; ч.3 - якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; ч.4 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; ч.5 - аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; ч.6 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання. Частина 3 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання дружина, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною шестирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. В судовому засіданні встановлено, що позивач по справі доглядає за дитиною яка потребує допомоги за медичним висновком до досягнення дитиною шестирічного віку. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов про стягнення аліментів на своє утримання до досягнення дитиною шестирічного віку підлягає задоволенню. Щодо стягнення аліментів за минулий час судом зазначається наступне. У відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Ухилення від сплати аліментів це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема в Постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18. Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. В свою чергу, позивачем не надано доказів про вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також доказів його ухилення від надання утримання дитини. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Доводи позивача про те, що позивач неодноразово зверталась до відповідача із вимогами надавати кошти на утримання доньки, а відповідач обіцяв надавати кошти, однак таку обіцянку не виконав, як на обставину, яка б свідчила про ухилення його від обов`язку на утримання дитини, суд оцінює критично та не приймає, оскільки на підтвердження цих обставин не надала суду жодних належних доказів у розумінні положень ст. 76 ЦПК України. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять достатніх та належних доказів, що позивач вживав до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, також позивачем не надано доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч.2 ст.191 СК України. Також, позивачем до матеріалів справи додана переписка у за стосунку Viber, суд критично сприймає цей доказ з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 11 «Про електронний цифровий підпис», електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу. Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлює основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів. Частиною першою статті 5 цього Закону визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. У частині першій статті 6 цього ж Закону вказано, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Законом України «Про електронний цифровий підпис» терміни вживаються у такому значенні: Електронний підпис - дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних; Електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Позивачем не надано доказів дотримання нею вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронний цифровий підпис». Верховний суд вважає, що роздруківка електронного листування не може вважатися електронним документом відповідно до положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, адже не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому випадку неможливо ідентифікувати відправника повідомлення, а зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення (Постанова ВС від 11.06.2019 р. у справі №904/2882/18, від 24.09.2019 р. у справі №922/1151/18, від 28.12.2019 р. у справі №922/788/19, від 16.03.2020 р. у справі №910/1162/19). А отже, надане позивачем листування у месенджері «Viber» суд не приймає як належні та допустимі докази. Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню, оскільки вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідача, та дій останнього, направлених на ухилення від їх сплати, не підтверджено позивачем належними, допустимими і достатніми доказами. Крім того в порядку, визначеному ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1 867,26 грн.

Outcome: partial