Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

У жовтні 2023 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до Дарницького\~районного суду\~м.Києва із позовом до [PERSON] про стягнення 100681 грн 75 коп заборгованості за кредитними договорами: 92322 грн 55 коп за кредитним договором №110453765 від 08 жовтня 2021 року, з яких 21999 грн 08 коп заборгованості за основною суму боргу, 70323 грн 47 коп заборгованість за відсотками; 8359 грн 20 коп за кредитним договором №10000979914 від 19 вересня 2019 року, з яких 2400 грн заборгованості за основною суму боргу, 5959 грн 20 коп заборгованість за відсотками. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] 08 жовтня 2021 року укладено договір №110453765 про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов укладеного договору [PERSON] був наданий\~кредит на загальну суму 21999 грн 08 коп, строком на 30 днів, з 722,7%(процентів) річних від суми кредиту з розрахунку 3,65% (процентів) на добу, тип процентної ставки фіксована. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, який 20 жовтня 2022 року уклав договір факторингу №20102022 з позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ», відповідно до якого ТОВ «Таліон плюс» відступило позивачу право грошової вимоги, зокрема, і по вищезазначеному договору із відповідачем [PERSON] 11 травня 2021 року між ТОВ «Інвест Фінанс» та [PERSON] за допомогою\~інформаційно-телекомунікаційних\~систем укладений\~електронний договірпро надання споживчого кредиту №10000979914 у розмірі 2400 грн, строком на 30 днів, з 474,5% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,3% (процентів) на добу. 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Інвест Фінанс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №20102022, відповідно до якого ТОВ «Інвест Фінанс» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» право грошової вимоги зокрема, і по вищезазначеному договору із відповідачем [PERSON] .. Оскільки з моменту отримання права вимоги позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, а відповідач [PERSON] в порушення умов укладених договорів не виконує своїх зобов`язань, у нього утворилась заборгованість у вищезазначеному розмірі. Представник позивача [PERSON] просить позов задовольнити, розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 28 листопада 2023 року дану справу надіслано за територіальною підсудністю до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, оскільки зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] в [ADDRESS] . Справа отримана Ніжинським міськрайонним судом 18 січня 2024 року. Згідно з ст.ст.19, 274\~ЦПК\~України дана справа, яка є малозначною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Відповідно до заперечень від 16 лютого 2024 року відповідач [PERSON] просить відмовити у позові щодо кредитного договору від 08 жовтня 2021 року через відсутність доказів його укладення та отримання грошових коштів, а щодо договору від 19 вересня 2019 року-застосувати позовну давність. У відповіді на заперечення від 21 лютого 2024 року представник позивача [PERSON] позов підтримує в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідно до клопотання від 16 серпня 2024 року відповідач [PERSON] просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Інші заяви, клопотання сторін станом на 16 серпня 2024 року відсутні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Фактичні обставини та мотиви, з яких виходить суд, із застосованими нормами права. Положеннями ст.627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст.ст.526, 599, 629, 1046, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, договір є обов`язковим для виконання сторонами, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У судовому засіданні встановлено, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», як клієнтом, та ТОВ «Таліон плюс», як фактором, укладено договір факторингу за №28/1118-01, згідно з п.2.1. якого ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» зобов`язується відступити ТОВ «Таліон плюс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Таліон плюс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» за плату на умовах, зазначених вказаним договором, що також погоджено даними сторонами у додатковій угоді за №26 від 31 грудня 2020 року. 08 жовтня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, укладений договір кредитної лінії за №110453765, предметом якого є 22000 грн кредиту на умовах строковості, зворотності та платності, кредит наданий на 30 днів, сторонами погоджені умови сплати процентів із врахуванням паспорту споживчого кредиту продукту «Смарт» до даного договору. 20 жовтня 2022 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як фактором, та ТОВ «Таліон плюс», як клієнтом, укладений договір факторингу за №20102022, предметом якого є зобов`язання клієнта відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та сплатити обумовлені грошові кошти, згідно з Реєстром прав вимоги №2 до даного договору факторингу вказаний і договір із [PERSON] від 08 жовтня 2021 року за №110453765 (загальна сума боргу 92322 грн 55 коп). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом. Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора. За положеннями ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18. Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст.517 ЦК України). Відповідно до ст.519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20). Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21). З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. За таких обставин згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-459цс17, яка є актуальною, що підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду у справі №761/33403/17 від 22 квітня 2021 року. У розрізі викладеного, враховуючи сталу практику Верховного Суду, яка регулює правовідносини із відступлення права вимоги (цесії) вбачається, що саме на первісного кредитора покладено обов`язок представити новому кредитору всі документі, які слугували підставою виникнення боргового зобов`язання у боржника, оскільки правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Враховуючи викладене,-відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20). За наявними у справі доказами судом встановлено, що кредитний договір із відповідачем [PERSON] від 08 жовтня 2021 року станом на момент укладення 28 листопада 2018 року договору факторингу за №28/1118-01 та додаткової угоди до нього від 31 грудня 2020 року не був укладений, у зв`язку з чим відступлення неіснуючих станом на 28 листопада 2018 року прав вимоги та майнових прав ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» за кредитним договором від 08 жовтня 2021 року на користь ТОВ «Таліон плюс» суперечить ст.514 ЦК України, тобто права кредитора за кредитним договором від 08 жовтня 2021 року не перейшли до ТОВ «Таліон плюс», у зв`язку з чим і укладення 20 жовтня 2022 року договору факторингу №20102022 з позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» суперечить вказаним вище вимогам чинного законодавства, тобто ТОВ «ФК «ЄАПБ», як позивач, не набуло прав кредитора по відношенню до відповідача [PERSON] , що є підставою для відмови у задоволенні цієї частини позову. 19 вересня 2019 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та фізичною особою [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №100000979914, предметом якого є споживчий кредит в розмірі 2400 грн, строком на 30 днів, процентна ставка 475,5% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,3% (процентів) на добу. 11 травня 2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №11052021, відповідно до якого ТОВ « ФК «Інвест Фінанс» відступило позивачу право грошової вимоги, зокрема і по договору №10000979914 від 19 вересня 2019 року, позичальником по якому є відповідач [PERSON] , що підтверджується також і випискою з Реєстру боржників від 11 травня 2021 року. Положеннями ст.ст.1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами 1, 2 ст.1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Докази на підтвердження недійсності кредитного договору№10000979914\~від 19\~вересня 2019року та\~договору факторингу\~від 11\~травня 2021року,- станом на час розгляду справи відсутні. За таких обставин позивач відповідно до ст.514\~ЦК\~України набув прав кредитора по вищезазначеному кредитному договору від 19\~вересня 2019року, укладеному з позичальником [PERSON] . Відповідно до наданого позивачем розрахунку відповідач [PERSON] \~станом на\~31\~серпня 2023року по вказаному договору має заборгованість: 2400 грн-заборгованість\~за основною\~сумою боргу,\~5959\~грн 20коп- заборгованість за\~відсотками,\~всього 8359\~грн 20коп. Докази на спростування вищезазначеного розрахунку заборгованості, на підтвердження виконання зобовязань по\~договору від\~19\~вересня 2019року відсутні, тобто відповідач в порушення умов договору взяті на себе зобов`язання не виконав, кредит та платежі відповідно до договору не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість, останній не виконує умови кредитного договору ні первинному, ні новому кредитору, що є підставою для застосування до даних відносин правил згідно ст.1049 ЦК України щодо зобов`язання відповідача повернути грошові кошти відповідно до умов кредитного договору. За приписами ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). \~У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Під час розгляду справи відповідачем подано заяву про застосування позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Позовна заява, яка датована 28 вересня 2023 року, подана до суду 20 жовтня 2023 року. Так, строк повернення кредиту згідно з умовами додаткової угоди щодо зміни умов договору № 10000979914 від 19 вересня 2019 року закінчився 05 червня 2021 року, а отже строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення кредитної заборгованості сплив 05 червня 2024 року, в той час як позивач звернувся до суду у жовтні 2023 року в межах трирічного строку позовної давності. Отже позовні вимоги про стягнення за кредитним договором №10000979914 від 19 вересня 2019 року з відповідача заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 2400 грн та відсотків за користування кредитом у розмірі 5959,20 грн підлягають задоволенню в повному обсязі. За таких обставин позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із врахуванням задоволення позову частково та сплати позивачем 2684 грн судового збору, яким заявлені позовні вимоги на загальну суму 100681 грн 75 коп, судом стягнуто 8359 грн 20 коп, тобто позовні вимоги задоволені на 8,3% (8359,20 х 100 : 100681,75=8,3%), що є підставою для стягнення на користь позивача із відповідача 222 грн 77 коп судового збору (2684 х 8,3:100 =222,77). При розгляді справи суд виходить виключно із тих доказів, що надані сторонами під час судового розгляду із врахуванням змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Outcome: partial