Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезгаданим позовом до [PERSON] та просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що, його, позивача мати, [PERSON] , 1938 року народження та він, позивач по справі, [PERSON] , 1959 року народження з листопада 2012 року по 15 червня 2018 року, а у подальшому позивач одноособово, з 15 червня 2018 року по теперішній час, відкрито та безперервно проживає, зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , користується нею та за власні кошти проводить в ній поточні та капітальні ремонти, утримує її, сплачує комунальні послуги. Протягом цього часу, позивач та його мати, після якої він успадкував 2/3 частки зазначеної квартири, за адресою: [ADDRESS] , частково замінили старі на нові вікна у квартирі, замінили старе на нове сантехнічне обладнання, а також замінили каналізаційні труби та шпалери, сплачували у повному обсязі комунальні платежі, утримували квартиру у належному стані. Вказана квартира перебуває у приватній спільній частковій власності, 1/3 частина належить відповідачу [PERSON] ( 1/4 частка належить на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 26.08.2003 року особисто, та 1/12 частка належить як фактично успадкована, але юридично не оформлена після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] ), але, відповідач [PERSON] вказаною квартирою не користується, оскільки з 2011 року виїхав до російської федерації на постійне місце проживання, є громадянином російської федерації і з цього часу до квартири не приїздив, не цікавився нею та не здійснював комунальні платежі. Він як власник 1/3 частини квартири добровільно залишив спірну квартиру і дуже тривалий час без поважних причин не проживає в ній, хоча жодних перешкод в реалізації його права проживання у спірній квартирі і користуванні нею ніхто йому не чинив. Вважає, що набув право власності на 1/3 частку в порядку набувальної давності, тому звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.07.2024 року було відкрито провадження по справі в загальному позовному провадженні та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.08.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник адвокат Коваленко Р.А в судове засідання не з`явились, при цьому адвокат надав заяву у якій просив суд розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Правом надання відзиву на позов не скористався, у зв`язку з чим, відповідно до положень ч. 8 ст.178, ч. 4 ст.223, ч. 1 ст.280\~ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи,встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно дост.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силуст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст.\~263\~ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від\~18.12.2009\~№14\~«Про судове\~рішення у\~цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи, а саме, , вбачається, що квартириа за адресою: [ADDRESS] перебуває у приватній спільній частковій власності, 1/3 частина належить відповідачу [PERSON] ( 1/4 частка належить на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 26.08.2003 року особисто, та 1/12 частка належить як фактично успадкована, але юридично не оформлена після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] ). Згідно з актами, що затверджені ТОВ «УЮТ-2011» від 17.06.2024 року вбачається, що [PERSON] , 1938 року народження та [PERSON] , 1959 року народження з листопада 2012 року по [INFO] , а [PERSON] , 1959 року народження, з 15 червня 2018 року по теперішній час відкрито та безперервно проживали у квартирі за адресою: [ADDRESS] , користувалися нею та за власні кошти проводили в ній поточні та капітальні ремонти, утримували її, сплачували комунальні послуги Згідно квитанцій, наданих позивачем, позивач, та його мати, після якої він є спадкоємцем, дійсно з 2012 року по теперішній час регулярно сплачували комунальні платежі, нараховані за користування цілою квартирою, у тому числі часткою, яка належить відповідачу, крім того, як вбачається з наданих позивачем чеків та квитанцій , утримували квартиру, проводячи у ній поточні та капітальні ремонти. Статтею 41\~Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 та 4 статті 344\~ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, набувається за рішенням суду. Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першої статті 344\~ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Аналогічний висновок міститься і у рішенні Верховного Суду від 28.03.2019 по справі №215/5451/16-ц, у якому зазначено, що за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно в тому числі, якщо власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344\~ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. За змістом ст.ст. 319 та 322 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Таким чином, судом було встановлено, що позивач та його померла мати, [PERSON] після якої він успадкував 2/3 частки зазначеної квартири, за адресою: [ADDRESS] правомірно заволодів та більше десяти років відкрито та безперервно користується нерухомим майном у вигляді 1/3 частки кваритири за адресою [ADDRESS] , що належать відповідачу [PERSON] ( 1/4 частка належить на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 26.08.2003 року особисто, та 1/12 частка належить як фактично успадкована, але юридично не оформлена після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] ), тому суд вважає правомірним виникнення у позивача права власності на вказане майно за набувальною давністю, а позовна заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved