Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] , в інтересах якого діє Подосінов А.О. звернувся до суду з позовом Офісу Генерального прокурора про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями органів досудового слідства, прокуратури. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 листопада 2015 року за його місцем проживання та роботи в межах кримінального провадження № 42015000000002464 проведено обшуки, а 01 грудня 2015 року у даному кримінальному провадженні здійснено тимчасовий доступ до документів. Крім того, до ЄРДР 29 лютого 2016 року внесено відомості за № 42016000000000616 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьої статті 425 КК України. Цього ж дня позивачу в межах цього кримінального провадження оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та допитано в якості підозрюваного. Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року в справі №753/8095/16, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року, позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробувальним строком 3 роки. Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42016000000000616 від 29 лютого 2016 року за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України, повернуто прокурору. У подальшому постановою прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Офісу Генерального прокурора від 03 серпня 2021 року кримінальне провадження № 42016000000000616 від 29 лютого 2016 року за підозрою [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною третьою статті 425 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення. Позивач зазначає, що тривалі незаконні дії органів досудового слідства та суду завдали йому значної моральної шкоди, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що внаслідок цих обставин та умислу правоохоронних органів на штучне створення доказів і провокативних дій останніх з метою незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, з урахуванням статей 1 - 3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» належна сума відшкодування моральної шкоди має складати 1 500 000,00 грн. Позивач зазначає, що йому також було завдано матеріальної шкоди, а саме у зв`язку з необхідністю понесення витрат на правничу допомогу адвоката, який надавав правову допомогу в кримінальному провадженні. Зазначена сума складає 305 100,00 грн. Просив суд відшкодувати йому зазначені витрати, як матеріальну шкоду. Ухвалою судді від 03 травня 2024 року відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. У травні 2024 року від представника Офісу Генерального прокурора до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження розміру заподіяної моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн у зв`язку із чим така вимога є недоведеною. Зазначає, що відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 квітня складає 8 000 грн. Водночас, частина друга статті 8 цього ж Закону визначає, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн. Період перебування позивача під слідством і судом складає 57 місяців 19 днів, тобто з 29 лютого 2016 року (дати повідомлення про підозру) до 06 липня 2020 року (дати постанови про закриття кримінального провадження), з 04 листопада 2020 року (дати ухвали суду про скасування постанови про закриття кримінального провадження) по 25 листопада 2020 року (дати постанови про закриття кримінального провадження), з 16 березня 2021 року (дати ухвали суду про закриття кримінального провадження) по 03 серпня 2021 року (дати постанови про закриття кримінального провадження). Відтак періоди з 06 липня 2020 року по 04 листопада 2020 року та з 25 листопада 2020 року по 16 березня 2021 року не підлягають врахуванню в строк перебування позивача під слідством і судом. Загальний строк перебування позивача під слідством та судом складає 57 місяців 19 днів, тому розмір відшкодування моральної шкоди, на який може претендувати позивач, становить 92 231 грн (57 місяців 19 днів х1 600 грн = 92 213 грн). Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її незаконного збагачення. Також зазначає про те, що виходячи з принципів розумності, співмірності, ціна компенсації витрат на правничу допомогу в розмірі 305 100 грн є значно завищеною і не відповідає критерію розумності їхнього розміру та підлягають істотному зменшенню. Посилається на те, з урахуванням обставин цієї справи та частини першої статті 1176 ЦК України суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури. У травні 2024 року від представника [PERSON] - адвоката Подосінова А. О. надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача не погоджується із мотивами, викладеними у зазначеному відзиві. Зазначає, що не впливає на перебіг строку незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності визначені відповідачем проміжки між закриттям кримінального провадження та скасуванням цих процесуальних рішень. Юридично значущим фактом для встановлення дати завершення строку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності є дата прийняття остаточного рішення у справі, яким є постанова про закриття кримінального провадження від 03 серпня 2021 року. Отже строк незаконного притягнення до кримінальної відповідальності становить з 12 листопада 2015 року по 03 серпня 2021 року, тобто фактично повних 69 місяці. Позивачем враховані всі чинники та обставини, передбачені статтею 23 ЦК України, а саме: обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, обмеження вільного пересування, відсторонення від посади та подальшого звільнення з органів прокуратури за обвинувальним вироком суду, які в сукупності безумовно свідчать про наявність душевних хвилювань, що зумовили порушення, в тому числі, звичайного способу життя, призвели до погіршення життєвих зв`язків та ділової репутації, стосунків із соціальним оточенням, що відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності. Зазначає, що позивачу завдано майнову шкоду, яку він вимушено поніс внаслідок необхідності здійснення юридичного захисту своїх прав у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Розмір реальних збитків, які понесені позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, становить 305 100,00 грн. Такий розмір реальних збитків позивача підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, а саме договорами про надання позивачу правової (юридичної) допомоги адвокатом Подосіновим А. О., додатковими угодами до них, актами виконаних робіт з описами наданих послуг, прибутковими касовими ордерами про оплату вартості наданої правової допомоги. Вищевказані докази підтверджують відповідність понесених позивачем збитків у розмірі 305 100,00 грн, відповідають критерію реальності адвокатських витрат, розумністю їхнього розміру та є співмірними із складністю справи, кримінальне провадження по якій тривало майже 6 років. Зазначає, що саме посадовими особами відповідача здійснено незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності та підтримувалось обвинувачення за яким позивача незаконно засуджено, тому Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем у цій справі. Ухвалою суду від 03 червня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Центрального регіону. У червні 2024 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону надала пояснення по справі, у яких заперечує проти позовних вимог позивача. Ухвалою суду від 06 серпня 2024 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги із зазначених у позовній заяві підстав, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, з мотивів викладених у відзиві на позов. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, з мотивів викладених поясненнях на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, які підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Генеральною прокуратурою України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42015000000002464, відомості про яке внесено до ЄРДР 10 листопада 2015 року, за фактом вчинення старшим прокурором військової прокуратури Дарницького гарнізону Біланом М. С. та іншими невстановленими працівниками цієї прокуратури кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України. Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, а також відшукання грошей привласнених злочинним шляхом на підставі ухвали слідчого судді № 757/42518/15-к та № 757/42519/15-к від 11 листопада 2015 року проведено обшуки за місцем проживання [PERSON] та у приміщенні військової прокуратури Білоцерківського гарнізону Центрального регіону України. Крім того, до ЄРДР 29 лютого 2016 року внесено відомості за № 42016000000000616 за фактом вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України. Цього ж дня позивачу в межах цього кримінального провадження оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та допитано в якості підозрюваного. Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року, позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробувальним строком 3 роки. Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42016000000000616 від 29 лютого 2016 року за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України, повернуто прокурору. Постановами прокурорів Офісу Генерального прокурора від 06 липня 2020 року та 25 листопада 2020 року кримінальне провадження № 42016000000000616 від 29 лютого 2016 року за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України закривалось на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. Ухвалами слідчих суддів від 04 листопада 2020 року та 16 березня 2021 року зазначені постанови про закриття кримінального провадження скасовані. У подальшому постановою прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Офісу Генерального прокурора від 03 серпня 2021 року кримінальне провадження № 42016000000000616 від 29 лютого 2016 року за підозрою [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку із встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення. Матеріали справи не містять доказів оскарження вказаної постанови прокурора про закриття вказаного кримінального провадження від 03 серпня 2021 року. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В свою чергу, положеннями частини першої - третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду». Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Норми частини другої вказаної статті передбачають, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з частиною другою цієї статті у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування морально (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Виникає у тому числі у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду»). Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є, зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане тривалим перебуванням під слідством, загалом витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді. Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (незаконне притягнення до кримінальної відповідальності), встановлених під час розгляду справи не спростована відповідачем. Так, стороною позивача, на думку суду, здійснений помилковий розрахунок моральної шкоди із розрахунку часу незаконного перебування під слідством, і загалом оцінення спричиненої позивачу моральної шкоди в розмірі 1 500 000,00 грн. Суд прийшов до висновку, що вищевказані обставини, що мали місце в житті позивача протягом 57 місяців 10 днів, з 29 лютого 2016 року (дати повідомлення про підозру) до 06 липня 2020 року (дати постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення), з 04 листопада 2020 року (дати ухвали суду про скасування постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення) по 25 листопада 2020 року (дати постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення), з 16 березня 2021 року (дати ухвали суду про скасування постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення) по 03 серпня 2021 року (дати постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення), мають наслідком порушення звичайного укладу життя, позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, безумовно вимагають докладання додаткових зусиль для організації свого життя, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Вказане призвело до завдання позивачу моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1176 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду». Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суді завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/2373/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення майнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обгрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент відшкодування. Так, відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 квітня складає 8 000,00 грн;у погодинному розмірі з 1 квітня - 48 гривень. Визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Проте, необхідно зауважити, що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. Крім того, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України. Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі, оскільки діє спеціальний Закон який урегульовую це питання, норми якого на час вирішення справи не змінювалися. В даному випадку судом наводяться розрахунки відшкодування мінімально гарантованого чинним законодавством розміру моральної шкоди, що, в даному випадку, розраховується за період 57 місяців 19 днів. Отже, гарантована державою позивачу виплата за заподіяну моральну шкоду станом на час звернення до суду становить 461 066,54 грн. (57 місяців 19 днів * 8 000,00 грн/30=266,66 грн за один день, тобто 19 днів*266,66 грн. Загалом 5 066,54 + 456 000,00 грн). Однак, позов підлягає задоволенню в частині відшкодування моральної шкоди в більшому, ніж мінімально гарантованому розмірі, а саме в розмірі 700 000,00 грн, з урахуванням тривалості кримінального провадження (більше 4 років), тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Суд вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди буде достатньою сатисфакцією та не призведе до необґрунтованого збагачення позивача. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення з викладених вище мотивів. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час досудового розслідування. Так, позивач просить суд відшкодувати йому матеріальну шкоду у розмірі 305 100,00 грн, які він сплатив адвокату за надану правову допомогу в межах кримінального провадження№ 42016000000000616 за підозрою [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною третьою статті 425 КК України. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Суд зауважує, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом. Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21). При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. На підтвердження вказаних витрат позивач надав такі докази: -договір № 3/24/16 про надання правової допомоги від 01 березня 2016 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Артіль адвокатів» та [PERSON] ; -додаток № 1 від 01 березня 2016 року до договору № 3/24/16 -акт прийому виконаних робіт від 27 квітня 2016 року; -квитанцію до прибуткового касового ордеру від 27 квітня 2016 року, відповідно до якої позивачем сплачено за договором № 3/24/16 135 000,00 грн; -акт прийому-передачі виконаних послуг (робіт) від 26 червня 2020 року; -квитанцію до прибуткового касового ордеру від 26 червня 2020 оку, відповідно до якої позивачем сплачено за договором № 3/24/16 170 100,00 грн Суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги підлягають задоволенню, оскільки сукупність наявних в матеріалах справи договорів та угод свідчить про надання адвокатом правничої допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи в розмірі 305 100,00 грн. Крім того, при прийнятті рішення судом відхиляються посилання прокурора на те, що позивачем позов пред`явлено до неналежного відповідача, виходячи із наступного. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України) Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14 447 цс 19) (пункт 28)), повинен зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, а саме в частині стягнення з Д ержави Україна на рахунок [PERSON] 700 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 305 100,00 грн витрат на юридичну допомогу. Судові витрати щодо судового збору віднести за рахунок держави. Що стосується заявленого позивачем відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з того, що питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу може бути вирішене шляхом ухвалення додаткового рішення в порядку, визначеному статтею 270 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial