Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

Позивач Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут» 24.05.2024 року звернулося до Московського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 041-15481 від 01.01.2019 року. В заяві вказують на те, що згідно договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг споживачу № 041-15481 від 01.01.2019 року, фізична особа [PERSON] є споживачем електричної енергії, яку постачає Приватне акціонерне товариство « Харківенергозбут». За період із січня 2022 року по лютий 2024 року станом на 01.03.2024 року за відповідачем утворилася заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі всього разом із ПДВ 20% - 14751,71 грн., а також 3% річних у розмірі 875,58 грн., та індексу інфляції у розмірі 3443,73 грн. Вказану заборгованість відповідачем не погашено у добровільному порядку. Прохали стягнути із [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства « Харківенергозбут» заборгованості за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 041-15481 від 01.01.2019 року в сумі 14751,71 грн., а також 3% річних у розмірі 875,58 грн., та індексу інфляції у розмірі 3443,73 грн. Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 27.05.2024 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 06.08.2024 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 20.08.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залучення співвідповідача. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Відповідач надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначено, що з 16.12.2021 року відповідач не є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що оскільки вона не споживала електричну енергію за період з лютого 2022 по липень 2022, вона не мала зобов`язання з оплати послуг з електроенергії. В зв`язку з чим, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача надав відповідь на відзив в якому зазначив, щовідповідач яка є споживачем за Договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 041-15481 від 01 січня 2019 р., за період дії договору не зверталась до позивача, щодо розірвання Договору, та не повідомляла про зміну будь-якої інформації та даних зазначених в заяві - приєднанні. Відповідачем було надано заперечення проти відповіді на відзив в якому вона зазначила, що новий власник нерухомого майна повинен був повідомити позивача про зміну власника, так як оригінали документів про придбання нерухомого майна знаходяться у нього, але він знехтував своїм обов`язком. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідні до них правовідносини, дійшов до наступного. Судом встановлено, що згідно договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг споживачу № 041-15481 від 01.01.2019 року , фізична особа [PERSON] є споживачем електричної енергії, яку постачає Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут». За період із січня 2022 року по лютий 2024 року станом на 01.03.2024 року за адресою: [ADDRESS] , утворилася заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі всього разом із ПДВ 20% - 14751,71 грн., а також 3% річних у розмірі 875,58 грн., та індексу інфляції у розмірі 3443,73 грн. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 16.12.2021 [PERSON] продала, а [PERSON] купив 33/100 частки житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.12.2021 [PERSON] , є власником 33/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , підстава договір купівлі-продажу, серія та номер: 1135, виданий 16.12.2021, номер запису про право власності: 45720436. Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначила, що споживачем є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають на підставі договорів та інших правочинів. Згідно ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем. Згідно ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Після продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідач не була власником цього будинку, а також не являвся споживачем послуг, які надавало АТ «Харківенергозбут». Таким чином, на відповідача не може бути покладено обов`язок по сплаті заборгованості за надані послуги електропостачання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в період часу із січня 2022 року по лютий 2024 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу будинку. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed