Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, у якій просить суд: - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла [PERSON] . Померла [PERSON] є рідною матір`ю позивача. На день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також, на день смерті в домогосподарстві крім померлої були зареєстровані такі особи: [PERSON] , 1961 року народження, [PERSON] , 1969 року народження, [PERSON] , 1990 року народження. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок згідно виписки з погосподарської книги № 27-28 за 1991-1995 p.p. виконавчого комітету Сагунівської сільської ради обліковується за [PERSON] , [INFO] , померла 1993 а/с 16.02.1993 р., житловий будинок: рік забудови 1960, загальна площа 42, адреса домоволодіння [ADDRESS] , номер об`єкта по господарського обліку - 1264. Померла [PERSON] , не залишила заповіт. Відповідно право на спадкування після смерті [PERSON] проводиться на підставі закону. Позивач вказує, що він, як рідний син є єдиним спадкоємцем померлої матері [PERSON] , інших спадкоємців у померлої немає. Також, позивач зазначає, що на день смерті матері він проживав та був зареєстрований разом з нею, а тому відповідно прийняв спадщину в розумінні вимог ст. 549 ЦК УРСР (вказана норма діяла на дату смерті). В подальшому, 05 червня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Черкаського РНО Дудки Г.І. із заявою про прийняття спадщини, де була заведена спадкова справа № 54/2024 після смерті [PERSON] . При цьому, позивач стверджує, що житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] закінчений будівництвом у 1960 році, надвірні споруди побудовані із 1957 по 1990 рік, однак документу, який би засвідчував право власності на нерухоме майно у нього немає. Згідно довідки про реєстрацію права власності № 53770 від 10 червня 2024 року виданої КП «ЧООБТІ» зазначено, що за даними КП станом на 01 січня 2013 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] не зареєстровано. Також, позивач вказує, що він зібрав всі документи, в тому числі довідки про факт належності [PERSON] домоволодіння на дату смерті, подав нотаріусу заяву про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, однак 30 липня 2024 року приватний нотаріус Черкаського РНО видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 186-02-31 в якій відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав неподання правовстановлюючих документів на спадкове майно, а тому роз`яснено право на звернення до суду за захистом спадкових прав. За вказаних обставин позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Морозова В.В. від 07 серпня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 05 вересня 2024 року. Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] у адресованій суду заяві заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а справу слухати без його участі. Представник відповідача Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області - сільський голова Бодяненко І.І. через підсистему «Електронний суд» скерувала до суду заяву, у якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Згідно із частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. За приписами частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин, суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги думки учасників справи, викладені ними у поданих до суду письмових заявах, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] в с. Сагунівка Черкаського району Черкаської області померла [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 16 травня 2024 року, актовий запис № 15. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Із виписки з погосподарської книги № 27-28 за 1991-1995 p.p. виконавчого комітету Сагунівської сільської ради встановлено, що за [PERSON] , [INFO] , яка померла 1993 а/с 16.02.1993 р., обліковується житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , рік забудови 1960, загальна площа 42, номер об`єкта по господарського обліку - 1264. З копії довідки № 164 від 26 липня 2024 року, виданої виконавчим комітетом Сагунівської сільської ради, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , була передана в безстрокове користування присадибна земельна ділянка, площею 0,2500 га, рішенням загальних зборів колгоспу «Заповіт Леніна» в 1956 році відповідно до Земельної шнурової книги. З копії довідки № 163 від 26 липня 2024 року, виданої виконавчим комітетом Сагунівської сільської ради, встановлено, що померла [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , а також на день смерті з нею були зареєстровані такі особи: [PERSON] , 1961 року народження, [PERSON] , 1969 року народження, [PERSON] , 1990 року народження. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03 червня 1961 року встановлено, що позивач у справі [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] . З копії технічного паспорта на житловий будинок садибного типу, виготовленого ФОП [PERSON] станом на 01 липня 2024 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] ; розташовані: - житловий будинок під літ. «А-1», 1960 року побудови площею 51,5 м2,, до складу якого входять: прибудова під літ. «а», площею 13,8 м2, ганок площею 2,1 м2, господарська будівля під літ. «Б», площею 82,8 м2, погріб під літ. «В», площею 10,1 м2, сарай під літ. «Г», площею 44,0 м2, душ під літ. «Д», площею 1,4 м2, вбиральня під літ. «З», площею 1,5 м2, сарай під літ. «Ж», площею 14,9 м2, огорожа під № 1-3, свердловина під № 4. Згідно з висновком ФОП [PERSON] від 01 серпня 2024 року, ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 51,0 м2, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; становить 131 232 гривні 00 копійок. Із копії довідки № 53770 від 10 червня 2024 року виданої КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» встановлено, що право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , - не зареєстровано. Постановою приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Дудки Г.І. № 1861/02-31 від 30 липня 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно і в Державному реєстрі речових прав право власності не зареєстровано. Згідно з відомостями, які надійшли на запит суду від приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Дудки Г.І., після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , заведено спадкову справу № 54/2024. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори 05 червня 2024 року звернувся [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину видавалось. За вказаних обставин позивач не може реалізувати свої спадкові права. За приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року. Згідно з вимогами статті 524 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом статті 525 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За приписами статей 548, 549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР від 18.07.1963 року таким, що відмовився від спадщини, вважався той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Згідно з частинами першою, другою статті 561 ЦК УРСР від 18.07.1963 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Таким чином, законом, чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , було визначено, що спадщина є належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, якщо він її прийняв. ЦК УРСР від 18.07.1963 року не було встановлено граничного строку, за спливом якого спадкоємцеві не може бути видане свідоцтво про право на спадщину. Відтак, у розумінні ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , як спадкоємець першої черги, яка складалась з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки на день її смерті проживав разом з нею та був зареєстрований за однією адресою. За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За приписами статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] є спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , однак оформити свої спадкові права не має змоги через відсутність правовстановлюючого документу на будинковолодіння, виданого на ім`я спадкодавиці, що підтверджено постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 липня 2024 року. При цьому суд виходить із того, що відсутність реєстрації права власності на спірне домоволодіння за спадкодавицею [PERSON] , не є перешкодою для реалізації [PERSON] права на прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не здійснив державної реєстрації такого права. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оцінюючи надані суду докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні, беручи до уваги те, що у позивача наявні перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] , іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у нього немає, а також беручи до уваги відсутність заперечень проти позову з боку відповідача, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, позивач у позовній заяві просить не стягувати судові витрати з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд залишає судові витрати за позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: approved