Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

В квітні 2024 р. позивач [PERSON] звернулась до районного суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дитини - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01 липня 2021 р. Позов мотивований тим, що позивач перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в якому [INFO] народився син [PERSON] . Шлюб з відповідачем розірваний рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08.11.2022 року. Дитина проживає з відповідачем. З липня 2021 р. відповідач не виконує свій обов`язок з утримання дитини (з моменту фактичного припинення шлюбних відносин). Разом з тим, матеріальний стан позивача не дозволяє у повному обсязі забезпечити дитину усім необхідним для її належного та гармонійного розвитку. Відповідач в добровільному порядку батьківського обов`язку по утриманню дитини не виконує, при цьому є працездатним, інших утриманців не має. Провадження у справі відкрито ухвалою від 01.05.2024 р. з призначенням розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відзив на позовну заяву не надходив. Позивач та/або її представник, будучи в установленому порядку повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, представником позивача - адвокатом Лещенко О.Д. 26.08.2024 р. подано клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Отже, відповідно до вимог ст.ст.223 ч.4, 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача з ухваленням заочного рішення на підставі наданих стороною позивача доказів. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що з 08.08.2013 р. позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08.11.2022 р., що набрало законної сили, у цивільній справі № 309/3028/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Сторони у справі є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (актовий запис Жовтневого відділу ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області від 05.10.2013 р. № 1087). На момент розгляду справи дитина проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками від 20.12.2023 р. про взяття га облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Згідно ст.141 ч.2 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, право вибору способу стягнення аліментів (в частці від доходу або в твердій грошовій сумі) належить саме позивачу. Позивач обрав спосіб стягнення аліментів та просить стягнути їх в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи розмір частки від заробітку (доходу) відповідача, який підлягає стягненню на користь позивача як аліменти на утримання спільної дитини сторін, суд виходить з такого. Відповідно до ст.182 ч.2 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом встановлено, що відповідач є людиною працездатного віку, мешкає окремо від позивача та дитини, документів щодо розміру свого доходу суду не подавав. Законом України «Про державний бюджет на 2024 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років, до вікової категорії якої належить дитина сторін у справі, на час розгляду справи становить 3 196 грн. Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні обов`язки до дитини, в т.ч. і обов`язку її утримання. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що відповідач є людиною працездатного віку, має на утриманні лише спільну з позивачем дитину, даних про незадовільний стан здоров`я відповідача не подано, даних про доходи відповідача та наявне у нього майно суду не подано. Також, вирішуючи такий спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дитини, не суперечить чинному законодавству. Визначаючи розмір аліментів в 1/4 частину, суд бере до уваги, що такий розмір аліментів визначений на дитину для стягнення і в наказному провадженні. Отже, позовні вимоги в частині визначення частки розміру аліментів підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. А відтак, у кожної зі сторін є право на звернення до суду з позовом про збільшення (зменшення) розміру аліментів в разі настання передбачених законом умов. Постановляючи рішення суд враховує, що позивачем суду не надавались докази на підтвердження придбання відповідачем рухомого та нерухомого майна і не заявлялось про це суду. Крім того, в даному судовому провадженні позивачем не ставилось питання про стягнення додаткових витрат на дитину, а тому за позивачем залишається право на звернення до суду у встановленому законом порядку щодо участі відповідача у додаткових витратах згідно ст.185 СК України. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину підлягають присудженню з дня подачі позову. Отже вимоги позивача в частині стягнення аліментів з дати 01.07.2021 р. (фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами) не засновані на законі. А відтак, аліменти підлягають до стягнення з 24.04.2024 року (з дати здачі позову на пошту) і до повноліття дитини. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому повному задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 1 211,2 грн., оскільки відповідно до ст.5 ч.1 п.3 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.51 Конституції України, ст.ст.141, 180-184, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial