Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Позивач звернулась з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини на майно, до складу якого входить житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] . Крім неї, спадкоємцями є їх діти - [PERSON] та [PERSON] . Зазначений будинок належав матері спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа на майно померлої не заводилась. [PERSON] прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Син позивача [PERSON] помер [INFO] . Позивач прийняла спадщину після смерті сина в порядку ст. 1268 ЦК України, проте останній за час життя не оформив своїх спадкових прав. Позивач звернулась до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину, проте їй відмовлено, а тому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на майно померлого чоловіка та сина , а саме на 2/3 частки житлового будинку з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] звернувся з зустрічними позовними вимогами до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. У своїй заяві посилався на аналогічні обставини, що викладені позивачем [PERSON] . Просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на майно померлого батька [PERSON] ,що складається з 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 31 травня 2024 року прийнята зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та об`єднана з первісним позовом. Закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. У судове засідання представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Позовні вимоги [PERSON] підтримує у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] визнала повністю. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі. Свої позовні вимоги підтримав та просить задовольнити. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається уст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Нормами статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Судом установлено, що [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до досліджених доказів, [PERSON] є забудовником згідно свідоцтва № [NUMBER] на забудову індивідуальної садиби в с. Рибці, Гожулівської сільради , по вул. Героїчна. Забудова садиби дозволена рішенням виконкому Полтавської районної Ради депутатів трудящих № 122 від 19 березня 1974 року. Згідно акту прийому в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 09 жовтня 1978 року прийнято в експлуатацію зазначене нерухоме майно. 24 липня 1971 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтва про народження. [INFO] [PERSON] померла. Спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] не заводилась. До спадкового майна, яке належало спадкодавцю до дня її смерті відноситься житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . На час відкриття спадщини, тобто на [INFO] - це дата смерті [PERSON] - матері [PERSON] діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року. У статті 5 Цивільного кодексу України визначені загальні правила дії актів цивільного законодавства в часі, за якою акти цивільного законодавства регулюють цивільні відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Певні особливості передбачені розділом «Прикінцеві та перехідні положення». Відповідно до п. 4 вказаного розділу щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення ЦК застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пункт 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК 2003 року встановлює, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цього Кодексу. Відповідно до записів домової книги на домоволодіння за адресою [ADDRESS] [PERSON] є домоволодільцем зазначеного будинку. Отже, [PERSON] , проживаючи в будинку, який побудувала його мати [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину згідно з п.1., п.2 ч.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 року, так як фактично вступив в управління (володіння) майном, а отже прийняв спадщину після померлої [INFO] матері [PERSON] . До дій, що свідчать про прийняття спадщини згідно з п.1 ч.І ст.549 ЦК УРСР визнаються дії, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та подав заяву про прийняття спадщини. Про це також зазначено в п.1 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленуму Верховного Суду України, а саме: «У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року». Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року та пункту 5 прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України 2003 року дії, що свідчать про прийняття спадщини визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином, після померлої [PERSON] , її син [PERSON] був спадкоємець за законом згідно із ст. 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року та пункту 5 прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України 2003 року. Відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Закону, визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Як зазначено в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р., погосподарські книги були особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР). Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, слід вважати доведеним факт належності [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Згідно повідомлення Полтавського обласного державного нотаріального архіву № 1289/01-20 від 13.06.2024 року відкрита спадкова справа на майно померлого [PERSON] , спадщину прийняли [PERSON] - дружина померлого та сини [PERSON] та [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Першої полтавської державної нотаріальної контори від 25 лютого 2024 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом кожному в 1/ 3 частці, на майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , що знаходиться за адресою [ADDRESS] , який належав [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцями якого були його дружина та діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку із тим, що в матеріалах спадкової справи відсутні документи щодо реєстрації будинку у відповідному уповноваженому органі та належності будинку [PERSON] , яка померла [INFO] . [INFO] [PERSON] помер. Згідно відомостей із Спадкового реєстру спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Відповідно відомостей домової книги на день смерті разом із [PERSON] була зареєстрована мати [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Першої полтавської державної нотаріальної контори від 08 квітня 2024 року відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку житлового будинку із відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , який належав [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцями якого були його дружина та діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку із тим, що в матеріалах спадкової справи відсутні документи щодо належності майна [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами , що розташований за адресою [ADDRESS] , домоволодіння складається з житлового будинку А-1 загальною площею 74,3 м2 житловою площею 42,4 м2, гаражу л «а1», сарай «б», погріб вхідний «б», вбиральня «В», колодязь № 1. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно , зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1216 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, ч. 5 статті 1268 Цивільного кодексу України). Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Документ, що посвідчує право власності спадкодавця [PERSON] ,який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, на житловий будинок за адресою [ADDRESS] після померлої [INFO] матері - [PERSON] , та спадкодавця [PERSON] , який також прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав після померлого батька [PERSON] , у позивачів відсутній. Таким чином, виникла ситуація при якій позивач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом не можуть оформити спадщину у нотаріуса шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства, суд дійшов до висновку про наявність всіх законодавчих підстав для задоволення як первісного позову так і зустрічного з огляду на доказово підтверджені обставини для визнання в порядку спадкування за позивачем за первісним позовом [PERSON] права власності на 2/3 частини зазначеного нерухомого майна та за позивачем за зустрічним позовом на 1/3 частину цього ж домоволодіння. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім того, за результатами судового розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved