Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки, з урахуванням уточненням позовних вимог, розірвати шлюб між ними, зареєстрований Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 25.06.2016, свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] , актовий запис 230; позбавити батьківських прав [PERSON] щодо сина [PERSON] , [INFO] . У обґрунтування позову посилається на те, що 25.06.2016 між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, за час якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Вже тривалий час позивач та відповідачка не проживають разом, за останні декілька років між ними поступово виникли незгоди, відповідачка створювала конфліктні ситуації, що негативно впливало на їхні відносини та виховання дитини. Вони мають різні погляди на подружнє життя та ведення спільного господарства. Відносини постійно погіршуються. Позивач вважає, що подальше спільне життя при таких обставинах є неможливим і формальне збереження шлюбу суперечить його інтересам. Вказує, що син проживає із ним і весь тягар його утримання покладений на позивача. Відповідачка на теперішній час повністю залишила дитину на позивача, не цікавиться його життям, здоров`ям та розвитком. Таким чином, позивач вважає, що відповідачка за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, без поважних причин залишивши її без материнської уваги та турботи за відсутності перешкод у спілкуванні з дитиною. Поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. 26.06.2024 суддею направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку. 27.06.2024 позивачем подано заяву про залучення у справу третьої особи - Відділ - службу у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради та заяву про зміну предмету позову. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, про що повідомити сторони, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Призначено підготовче судове засідання на 15.07.2024. Дана ухвала надсилалась сторонам по справі. 15.07.2024 підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду на 24.07.2024. 15.07.2024 від відповідачки надійшла заява про слухання справи у її відсутності та визнання позову. Також нею долучено до матеріалів справи нотаріально посвідчену заяву, в якій вона не заперечила щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . 27.07.2024 судове засідання відкладено на 02.09.2024. 02.09.2024 від представника третьої особи надійшла зава про слухання справи у їх відсутності. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили такі задоволити. Позивач вказує, що з відповідачкою разом не проживають, місце її перебування невідоме, вона не виконує своїх батьківських обов`язків і ухиляється від спілкування з дитиною. Вказує, що двічі був викликаний на засідання комісії у справах дітей, однак засідання було двічі безпідставно відкладене з метою надання строку батькам на примирення. Вважає, що комісія у справах дітей умисне усунулась від виконання своїх обов`язків. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про слухання справи у її відсутності та визнання позову. Додала нотаріально посвідчену заяву про те, що не заперечує прти позбавлення її батьківських прав. Представник відділу-служби у справах дітей Костик М. в судове засідання не з`явилася, надавши листа, в якому повідомила, що на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Дрогобицької міської 02.08.2024 та 30.08.2024 двічі розглядалося питання щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Комісією вирішено відтермінувати розгляд даного питання на 1 місяць та дати батькам час на примирення. Просить проводити дане судове засідання без участі уповноваженого представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що [PERSON] дійсно проживає зі своїм батьком, матір дитини не проживає з ними з січня 2024 року, жодної участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, батько самостійно піклується про дитину та забезпечує її всім необхідним. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що [PERSON] дійсно проживає з своїм батьком, батько самостійно утримує та доглядає за дитиною, матір дитини [PERSON] не бачив з січня 2024 року. Вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Встановлено, що 25.06.2016 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] , актовий запис 230. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження Серія [NUMBER] ). Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У статті 112 СК України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Аналізуючи зібрані по справі докази і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, їхній шлюб існує формально, примирення між ними не можливе, подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому є всі підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками для [PERSON] , [INFO] . З Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.05.2024, Акту обстеження умов проживання від 24.07.2024 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з батьком [PERSON] по [ADDRESS] . Актом також встановлено, що дитина забезпечена сезонним одягом, взуттям та навчальними приладами, має окрему кімнату. Згідно з Характеристикою від 31.05.2024 [PERSON] є учнем 1-Б класу ліцею імені Лесі Українки м. Дрогобича, характеризується позитивно. Батько учня цікавиться навчанням, поведінкою, настроєм, психологічним станом дитини. Він хвилюється за успішність сина, допомагає у навчанні, відвідує батьківські збори, бере активну участь в житті класу. Відповідно до висновків лікаря-спеціаліста [PERSON] є здоровим. Із письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , які були підтверджені ними в судовому засіданні, вбачається, що малолітній [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] по [ADDRESS] , батько самостійно виховує та утримує сина. Матір дитини з ними не проживає, жодної участі у її вихованні та утриманні не бере. Із заяви, посвідченої приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Легедою М.М., зареєстрованої в реєстрі за № 1380, вбачається, що [PERSON] не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Статтею 12 Закону України „Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року в п.16: „Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками". За змістом роз`яснень, п.п. 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу (СК) України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В судовому засіданні встановлено, що 08.07.2024 [PERSON] звернувся до міського голови м. Дрогобича Т.М. Кучми із вимогою надати письмовий висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Проте, в порушення вимог ст. 19 СК України, Органом опіки і піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради не надано до суду свого письмового висновку щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, які мають значення для всебічного та правильного вирішення справи. Підставою для неподання висновку до суду стало чергове відтермінування розгляду даного питання на 1 місяць для надання батькам часу на примирення. Суд зазначає, що ненадання відповідного висновку щодо справи, призводить до затягування розгляду справи та обмеження громадян у забезпеченні їхнього права на доступ до правосуддя, що може тягнути за собою порушення Конституції України та Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим, слід зазначити, що невиконання покладених на Орган опіки і піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради обов`язків може призвести до порушення прав дитини, які суворо захищені як на рівні національного, так і міжнародного законодавства. Відтак, суд вважає за можливе ухвалити рішення у даній справі за відсутності письмового висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні. Суд вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що відповідачка свідомо нехтує та взагалі відмовилася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не цікавиться його долею протягом тривалого часу, участі у його вихованні та розвитку не приймає, матеріально не допомагає, тобто жодного контакту з дитиною не підтримує, що стверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. ВС в постанові від 24.10.2018 року по справі № 761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Під час розгляду даної справи встановлено, що відповідачка жодних спроб на відновлення відносин з дитиною не робила, тобто, не тільки ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а свідомо не бажає їх виконувати, тому суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у його долі. Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останньому положення ст. 169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору у розмірі 2422,40 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved