Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Акордбанк», в якому просить зобов`язати відповідача провести перерахунок здійснених [PERSON] платежів з часу укладення кредитного договору від 31 серпня 2020 року у формі Заяви - пропозиції № СІК-310820/066-35 станом на 19 червня 2023 року, зарахувавши сплачену комісію в рахунок інших обов`язкових платежів за вказаним кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між сторонами укладено кредитний договір у формі Заяви-пропозиції № СІК-310820/066-35 від 31 серпня 2020 року, відповідно до умов якого позивач отримав кредит на споживчі цілі в сумі 130000 грн зі сплатою 18,99 % річних строком на 60 місяців, та сплатою комісії у розмірі 1,3 %. Того ж дня, між відповідачем та [PERSON] укладено договір поруки від 31 серпня 2020 року № РХ019031-310820/1-35, відповідно до якого останній зобов`язується відповідати перед відповідачем солідарно із позичальником за виконання зобов`язань, що випливають з умов кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов кредитного договору, відповідач звернувся до Березанського районного суду Миколаївської області з позовом про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором в сумі 144990 грн 08 коп., яка складається з: простроченої суми заборгованості по кредиту у розмірі 30135 грн 30 коп., простроченої суми заборгованості по процентам у розмірі 20582 грн 24 коп., простроченої суми заборгованості по комісії у розмірі 23660 грн, строкової суми заборгованості по кредиту у розмірі 69945 грн 44 коп., строкової суми заборгованості по процентам у розмірі 667 грн 10 коп. Вказує, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого відповідачем, грошові кошти в сумі 30420 грн, сплачені позивачем, банком було віднесено в рахунок оплати щомісячної комісії (1,3%), а тому позивач, посилаючись на нікчемність визначеної в умовах кредитного договору позиції щодо сплати комісії у розмірі 1,3 %, вважає, що сплачена сума у розмірі 30420 грн була неправомірно віднесена відповідачем на оплату комісії. На підставі викладеного позивач вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. 09 січня 2024 року ухвалою Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30 січня 2024 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав у повному обсязі та зазначив, що 31 серпня 2020 року між ПАТ «КБ «АКОРДБАНК» та [PERSON] було підписано Заяву-пропозицію № СК-310820/066-35, на підставі якої позивач прийняв пропозицію укласти кредитний договір та приєднався до «ПРАВИЛ БАНКІВСЬКОГО ОБСЛУГОВУВАННЯ ФІЗИЧНИХ ОСІБ В ПУБЛЧНОИМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «АКОРДБАНК», що розміщені в мережі інтернет на офіційному Інтернет-сайті Банку www.accordbank.com.ua, які разом із Заявою-Пропозицією та Умовами споживчого кредитування складають Договір про надання споживчого кредиту. Вважає, що чинним законодавством кредитору надано право встановлювати в договорі умову щодо комісії за розрахунково-касове обслуговування, оскільки це прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування». Крім того, вказує, що, підписуючи Заяву-пропозицію № СІК-310820/066-35 від 31.08.2020, позивач підтвердив свою згоду і на те, що погашення кредитної заборгованості він здійснюватиме щомісячно у сумі та строки у відповідності до графіку платежів, наведеному у Додатку 1 до Заяви-пропозиції, який є невід?ємною її частиною. При цьому позивач підтвердив, що ознайомився і погоджується з Правилами банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Комерційний банк «АКОРДБАНК» (чинними на момент укладення кредитного договору, надалі - Правила банківського обслуговування), що оприлюднені на офіційному сайті Банку: www.accordbank.com.ua, які разом із Заявою-пропозицією та Умовами споживчого кредитування складають Договір про надання споживчого кредиту. Стверджує, що відповідно до розділу 1 Правил банківського обслуговування, щомісячна комісія - це комісійна винагорода банку, що сплачується клієнтом за послуги банку, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням споживчого кредиту, наданого банком клієнту. Вказує що, обслуговування кредиту включає в себе різноманітні послуги, які кредитор надає позичальнику протягом строку дії кредиту. Зауважив, що [PERSON] надавалися послуги по розрахунково-касовому обслуговуванню, а саме: приймання, видача готівки (касові операції), здійснення банком розрахункових операцій (відкриття, ведення, переказ коштів між рахунками груп рахунків № [NUMBER] (кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам, які обліковуються за амортизованою собівартістю), № 2208 (нараховані доходи за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам, які обліковуються за амортизованою собівартістю), № 2909 (інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку), а також проведення банком касових та інших операцій, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, перерахунок між рахунками (розподіл платежу - з транзитного на рахунки погашення тіла, % та комісії) тощо. Зазначені відкриття, ведення рахунків, а також перекази коштів між рахунками груп рахунків № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] здійснюються саме у зв`язку з наданням споживчого кредиту, на постійній основі протягом всього строку дії кредитного договору відповідними працівниками банку (не автоматично) з оформленням відповідних внутрішніх банківських документів (меморіальних ордерів, тощо), в тому числі, з підготовкою. оформленням, зберіганням таких документів. Послуги розрахунково-касового обслуговування позивачем отримувались, що підтверджується платіжними дорученнями № 8101525403 від 06.10.2021, № В881069827 від 06.12.2021, № B881076246 від 05.01.2022, № В881062378 від 03.02.2022, та меморіальним ордером № @2PL681883 від 09.11.2021. Вважає, що зміст послуг кореспондується з визначенням розрахунково-касового обслуговування у чинному законодавстві, в т.ч. станом на дату укладення договору, а отже детально розписувати їх зміст у кредитному договорі закон не вимагає. Крім того, вважає, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що оспорювані умови договору є недобросовісними та призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Наголошує, що саме по собі встановлення щомісячної комісії не може бути підставою для визнання цієї умови договору несправедливою та нерозумною. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позову. 08 лютого 2024 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що нарахування комісії по споживчому кредиту за умовами кредитного договору суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування» і Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на те, що в заяві-пропозиції № СІК-310820/066-35 від 31.08.2020 на отримання споживчого кредиту вказано, що розмір процентної ставки становить 18,99 % річних (пункт 2.4.), розмір щомісячної комісії становить 1,30% (пункт 2.5.), в графіку платежів - розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, що підтверджується додатком № 1 до Заяви-пропозиції № СК-310820/066-35 від 31.08.2020, визначено номінальну процентну ставку відсотків - 18,99%; щомісячну комісію відсотків - 1,30% - плату за розрахунково-касове обслуговування. В графіку платежів вказано, що під визначенням «розрахунково-касове обслуговування» слід розуміти суму щомісячної комісії банку, що сплачується на щомісячній основі, як відсоток від початкової суми споживчого кредиту, починаючи з місяця оформлення споживчого кредиту та не включає останній неповний календарний місяць, за користування споживчим кредитом, наданого банком клієнту. За період дії кредитного договору позивач з 31.08.2020 по 31.08.2025 необхідно було сплатити банку 301157,5 грн., що включає в себе 130000 грн - погашення суми кредиту; 69757 грн 5 коп. - проценти за користування кредитом; 101400 грн - комісія (плата за розрахунково-касове обслуговування). Позивач вважає, що встановлення плати за розрахунково-касове обслуговування кредиту у вигляді щомісячної комісії є явно несправедливим, оскільки плата комісії «за обслуговування кредиту», окремо від встановлених банком відсотків, яка сплачується щомісячно, незалежно від здійснених погашень вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Встановлення щомісячної комісії «за обслуговування кредиту» відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором. ПАТ «КБ «АКОРДБАНК» в заяві-пропозиції, умовах та правилах не вказав і не роз`яснив, які саме послуги надає банк позичальнику, і що входить в послугу «розрахунково-касове обслуговування». Вважає, що ПАТ «КБ «Акордбанк» чітко не визначив, яка саме супутня послуга з обслуговування кредиту передбачена кредитним договором та оплачена позивачем, які щомісячні операції, чи дії входять до цієї послуги, чи тотожні вони послугам, які банк має надавати безкоштовно відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи викладене, вважає, що умова кредитного договору у формі Заяви-пропозиції № СІК-310820/066-35 від 31.08.2020 про сплату щомісячної комісії у розмірі 1,30% є нікчемною. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, у задоволенні позову просив відмовити. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «КБ «АКОРДБАНК» укладено кредитний договір у формі заяви- пропозиції № СІК-310820/066-35 від 31 серпня 2020 року, відповідно до умов якого позивач отримав кредит на споживчі цілі в сумі 130000 грн зі сплатою 18,99 % річних строком на 60 місяців, та сплатою комісії у розмірі 1,3 %. Згідно з п. 2.5 заяви - пропозиції № СІК-310820/066-35 від 31 серпня 2020 року розмір щомісячної комісії встановлено 1,30 %. 31 серпня 2020 року, між відповідачем та [PERSON] укладено Договір поруки № РХ019031-310820/1-35, відповідно до якого остання зобов`язується відповідати перед відповідачем солідарно із позичальником за виконання зобов`язань, що випливають з умов кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи (а.с.30) станом на 19.06.2023 загальна сума заборгованості за кредитним договором №СІК-310820/066-35 від 31.08.2023 складає 144 990, 08 грн. При цьому, як вбачається з розрахунку, грошові кошти в сумі 30420 грн, сплачені [PERSON] в рахунок сплати заборгованості за кредитним договором банком зараховано в рахунок оплати щомісячної комісії (1,3%). За цих обставин, позивач, посилаючись на нікчемність визначеної в умовах кредитного договору позиції щодо сплати комісії у розмірі 1,3 %, вважає, що сплачена сума у розмірі 30420 грн була неправомірно віднесена відповідачем на оплату комісії. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Щодо наслідків укладення договору споживчого кредиту, який передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній». Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20), на яку посилається заявник на підтвердження наявності підстав касаційного оскарження судових рішень у справі. Щодо способу захисту порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальний частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cnociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Щодо застосування наслідків недійсності правочину. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. З огляду на встановлені у вказаній справі обставини, а також сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі № 496/3134/19 висновки, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину щодо нарахування комісії зобов`язати ПАТ «КБ «АКОРДБАНК» здійснити перерахунок здійснених [PERSON] платежів з часу укладення кредитного договору від 31 серпня 2020 року у формі Заяви - пропозиції № СІК-310820/066-35 станом на 19 червня 2023 року, зарахувавши сплачену [PERSON] комісію у розмірі 30420 грн в рахунок інших обов`язкових платежів за вказаним кредитним договором, з огляду на нікчемність п. 2.5 цього кредитного договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зауважити, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Акордбанк» про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову даної категорії позивач був звільнений від її сплати на підставі Закону України «Про захист прав споживачів. Враховуючи те, що позов задоволено, позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved