Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та стягнення частини оплати за комунальні послуги. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 31 березня 1995 року та Витягом з Державного реєстру речових прав від 04 квітня 2024 року, індексний номер 372870065. У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва № 112317927 від 14 травня 2024 року. Як вказує Позивач, [PERSON] та [PERSON] більше ніж п`ять років не проживають у вказаному житловому приміщенні, що підтверджується Актом керуючої компанії. Позивач вказує, що [PERSON] та [PERSON] квартиру покинули добровільно, без поважних причин не проживають в ній, не сплачують комунальні платежі, в утриманні квартири участі не приймають. Факт реєстрації Відповідачів в квартирі створює перешкоди Позивачу в розпорядженні належним їй на праві власності майном, в тому числі, права на відчуження квартири. Також, як вказує Позивач, реєстрація Відповідачів створює для неї надмірний тягар по утриманню квартири, оскільки Відповідачі не сплачують комунальні послуги. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2024 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 04 липня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник заперечує щодо задоволення позовних вимог. Як зазначив у своєму відзиві представник відповідачок, що Відповідачки обрали для проживання Республіку Кіпр, громадянство якої отримали у 2019 році; з 2020 року: сплачують податки та є податковими резидентами Республіки Кіпр, законно проживають в Республіці Кіпр, орендують житло, сплачують комунальні послуги, користуються мобільним зв`язком, постійно працевлаштовані в Республіці Кіпр, отримають медичні послуги у Республіці Кіпр. Крім того, представник Відповідачок вказав, що у Республіці Кіпр проживають також і близькі родичі Відповідачів: батько [PERSON] та [PERSON] та двоє дітей [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник Позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги. Представник Відповідачів у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував повністю. Окремо зауважив суду, що Відповідачі були зареєстровані у Квартирі одразу після свого народження, коли їм ще не виповнилось одного року. З вказаного убачається, що реєстрація у Квартирі не була волевиявленням Відповідачів. Це також свідчить про незаінтересованість Відповідачів у подальшій долі Квартири. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, у присутності представників Позивача та Відповідачів і за відсутності третіх осіб. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 31 березня 1995 року та Витягом з Державного реєстру речових прав від 04 квітня 2024 року, індексний номер 372870065. У житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з 12 лютого 1971 року), [PERSON] (з 25 травня 1984 року), [PERSON] (з 22 червня 1991 року), [PERSON] (з 07 квітня 2000 року) та [PERSON] (з 05 лютого 2015 року), що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 112317927 від 14 травня 2024 року. Як вказує Позивач, Відповідачі без поважних причин не проживають в житловому приміщенні більше п`яти років, що підтверджується Актом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 12 квітня 2024 року за підписами сусідів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] з 2020 року не проживають в Україні. Так, щодо [PERSON] містяться докази про те, що з 2020 року остання не проживає в Україні, оскільки у 2020 році перебувала на території України 120 днів, у 2021 році - 98 днів, у 2022 році - 18 днів, у 2023 році - 13 днів. З 10 листопада 2023 року [PERSON] не перебувала на території України. Вказане підтверджується витягом щодо перетинання [PERSON] державного кордону, виданого Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19-28118/18/24-Вих від 22 квітня 2024 року. Відповідно до копії паспорта громадянина Кіпру, виданого 05 червня 2019 року вбачається, що [PERSON] отримала громадянство Республіки Кіпр. З 01 червня 2020 року по теперішній час [PERSON] проживає у Республіці Кіпр. Вказане знайшло своє підтвердження у деклараціях про доходи, поданих у Республіці Кіпр починаючи з 2020 року, Довідках Голови Потамосу Гермасогея (району, в якому проживає [PERSON] ), а також наданих суду договорах оренди житлового приміщення та квитанціях на сплату комунальних послуг, квитанціях за послуги мобільного зв`язку, які свідчать про фактичне (реальне) проживання [PERSON] у орендованому приміщенні в Республіці Кіпр. Щодо [PERSON] містяться докази про те, що з 2020 року остання не проживає в Україні, оскільки 15 липня 2020 року покинула територію України, і з цього часу у 2020 році перебувала в Україні 10 днів, у 2021 році - 147 днів, у 2022 році - 7 днів. З 06 лютого 2022 року, [PERSON] не перебувала на території України. Вказане підтверджується витягом щодо перетинання [PERSON] державного кордону, виданого Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19-28161/18/24-Вих від 22 квітня 2024 року. Відповідно до копії паспорта громадянина Кіпру, виданого 06 лютого 2019 року вбачається, що [PERSON] отримала громадянство Республіки Кіпр. З 01 серпня 2020 року по теперішній час [PERSON] проживає у Республіці Кіпр. Вказане знайшло своє підтвердження у деклараціях про доходи, поданих у Республіці Кіпр починаючи з 2020 року, Довідках Голови Потамосу Гермасогея (району, в якому проживає [PERSON] ), а також наданих суду договорах оренди житлового приміщення та квитанціях на сплату комунальних послуг, квитанціях за послуги мобільного зв`язку, які свідчать про фактичне (реальне) проживання [PERSON] у орендованому приміщенні в Республіці Кіпр. Діти [PERSON] : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є громадянами Республіки Кіпр з моменту свого народження і навчаються у Республіці Кіпр, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію народження особи, народженої за межами Кіпру, виданими Міграційною службою Республіки Кіпр. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2020 по теперішній час не проживають в Україні, а проживають в Республіці Кіпр. Представником позивача було долучено до матеріалів справи копії Листів про намір здійснити продаж квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , адресовані [PERSON] та [PERSON] . Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Позивач стверджує, що Відповідачі Квартиру покинули добровільно, без поважних причин не проживають в ній, не сплачують комунальні платежі, в утриманні квартири участі не приймають, особистих речей в квартирі не мають. Матеріали справ не містять доказів укладення домовленостей щодо участі у здійсненні утримання майна за місцем реєстрації Відповідачів із Позивачем. Серед іншого також Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує наміром продати квартиру, що також підтверджується наявними листами до відповідачів, і факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою ускладнює цей намір. Суд зазначає, що право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не мас права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає втому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. І при цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Верховний суд України у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право па користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник мас право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відтак, дослідивши матеріали справи суд погоджується з твердженням позивача про наявність правових підстав для визнання Відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] з метою подальшого зняття їх з реєстраційного обліку у встановленому законом порядку на підставі рішення суду. Позивач також просить суд стягнути з Відповідачів грошові кошти за сплачені комунальні послуги. З даного приводу суд зазначає, що у частині 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно із ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Судом не було встановлено укладення між сторонами відповідної угоди про сплату за користування жилим приміщенням у квартирі Позивача. Також судом встановлено відсутність фактичного користування Відповідачами Квартирою. З урахування цього, в розумінні зазначених норм у Відповідачів не виникло зобов`язання по сплаті за послуги, які вони не отримували. Тому суд вважає, що відсутні підстави для стягнення коштів за сплачені комунальні послуги з Відповідачів. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації Відповідачів порушує права Позивача, Позивач не бажає, щоб Відповідачі були зареєстровані в його власності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог в цій частині. В решті вимог щодо стягнення з Відповідачів грошових коштів за сплачені комунальні послуги слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд стягує з Відповідачів на користь Позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) стягнути з Відповідачів на користь Позивача пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Загальної декларації прав людини, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав»,

Outcome: partial