Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.11.2021 року звернувся до Московського районного суду м.Харкова з позовом до Харківської міської ради про визнання договору довічного утримання (догляду), укладеного 17.04.2021 року між [PERSON] та [PERSON] дійсним. В обгрунтування позову вказав, що 17.04.2021 року між ним та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання (догляду), за яким: [PERSON] передає у власність, а [PERSON] отримує у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] ; [PERSON] зобов`язується довічно утримувати [PERSON] на умовах Договору. Пунктом 18 зазначеного Договору передбачено, що [PERSON] та [PERSON] домовилися здійснити нотаріальне посвідчення договору 21.04.2021 року. У зв`язку з тим, що [PERSON] з 20.04.2021 року знаходилася на стаціонарному лікуванні, а [INFO] померла, вони не мали, а згодом втратили можливість посвідчити договір довічного утримання нотаріально. На підставі ст. 220 ЦК України прохає визнати Договір довічного утримання (догляду) дійсним. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24 листопада 2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 24 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. 14 лютого 2022 року до суду надійшов зустрічний позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] до [PERSON] , Харківської міської ради про визнання договору довічного утримання недійсним та зобов`язання вчинити певні дії. Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність Московського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 21 грудня 2022 року справу прийнято до провадження Октябрського районного суду м.Полтави суддею Петровою Н.М. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 25 січня 2023 року справу прийнято до провадження суддею Октябрського районного суду м.Полтави Савченко Л.І., на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2023 року. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 29 травня 2023 року позовну заяву третьої особи залишено без руху для усунення недоліків, відкладено підготовче засідання, встановлено представнику позивача [PERSON] строк для подання доказів. 07 червня 2023 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] на виконання вимог ухвали суду від 29 травня 2023 року на усунення недоліків подала позов до [PERSON] , Харківської міської ради про визнання договору довічного утримання недійсним та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову третьої особи представник [PERSON] вказав, що [INFO] померла рідна тітка [PERSON] [PERSON] , [INFO] , яка мала у власності, постійно мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є єдиною спадкоємицею майна [PERSON] за законом та 29.10.2021 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Заяву приєднано до спадкової справи за № 62/2021. Згодом 02.02.2022 представником [PERSON] було подано заяву нотаріусу про видачу свідоцтва про право на спадщину на належну частку спадщини, однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із ненаданням документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, наявність судового спору та невизначеність кола спадкоємців. 26.08.2021 року нотаріусом було отримано заяву [PERSON] , яким не було надано заповіту та не підтверджено родинних зв`язків із спадкодавцем, але надана ухвала Московського районного суду м.Харкова про відкриття провадження по справі від 24.11.2021 року № 643/20480/2. У вказаній справі позовними вимогами є визнання дійсним договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що первісний позов не може бути задоволений, та прохає визнати договір довічного утримання недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, адже він не був посвідчений нотаріально. Крім того, вказує, що підстави для застосування вимог ст. 220 ЦК України щодо визнання договору дійсним відсутні, так як позивачем не доведено факту безповоротного ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення та втрати стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Вважає, що оскільки [PERSON] не є власником майна, то і документи, що підтверджують право власності на таке майно, він утримує (зберігає) незаконно, тому вони підлягають поверненню спадкоємцю за законом (том 1 а.с.214-220). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 10 липня 2023 року первісний позов та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, об`єднано в одне провадження, відкладено підготовче засідання. 27\~липня 2023\~року від\~позивача [PERSON] \~та його\~представника [PERSON] \~до суду\~надійшов відзив\~на позов\~третьої особи,\~у якому\~прохала відмовити\~у задоволенні\~позовної заяви.\~В обґрунтування\~вказали,\~що не\~погоджуються із\~позовними вимогами\~ [PERSON] ,\~вважають їх\~безпідставними та\~необґрунтованими,\~до того\~ж у\~позивача виникають\~об`єктивні сумніви,\~що [PERSON] \~дійсно являється\~племінницею померлої\~ [PERSON] .\~Також не\~погоджується із\~твердженням [PERSON] ,\~що у\~померлої [PERSON] \~не було\~бажання укладати\~договір довічного\~утримання,\~тому є\~підстави для\~визнання договору\~недійсним.\~Вказане твердження\~суперечить дійсності\~та письмовим\~доказам.\~ [PERSON] \~здійснював догляд\~за [PERSON] \~з 2018\~року до\~дня її\~смерті.\~Щодня навідував\~її за\~місцем проживання,\~купував їжу,\~ліки,\~засоби вжитку.\~Також [PERSON] \~доглядав за\~її будинком.\~Таким чином,\~між [PERSON] \~були приязні,\~довірительні стосунки\~наближені до\~родинних протягом\~багатьох років.\~Після смерті\~ [INFO] дочки\~ [PERSON] \~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~бажала,\~щоб все\~належне їй\~майно залишилося\~після смерті\~ [PERSON] ,\~а тому\~останній звернувся\~до нотаріуса\~для консультації\~з приводу\~вірного оформлення\~волевиявлення [PERSON] .\~ [PERSON] \~було запропоновано\~нотаріусом укласти\~договір довічного\~утримання,\~з чим\~ [PERSON] \~погодилася та\~виявила бажання\~його укласти.\~Отримавши згоду [PERSON] на укладення договору, позивач звернувся до нотаріуса для погодження дати посвідчення договору. Однак, у зв`язку із встановленням з 11.04.2021 року «червоного рівня» епідемічної небезпеки СОVID-19 в Харківській області, нотаріус не вчиняла виїзди на виклик клієнтів. Інший нотаріус у виїзді також відмовив. Саме вказані обставини унеможливили нотаріально посвідчити договір довічного утримання. Щодо позовної вимоги передати [PERSON] документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно зазначає, що [PERSON] жодного разу не зверталася до [PERSON] ні з вимогою, ні з проханням надати оригінали вказаних документів, тому доводи позовної заяви є безпідставними (том 2 а.с.4-5). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 26 вересня 2023 року відмовлено позивачу [PERSON] та його представнику [PERSON] у задоволенні клопотання про витребування доказів. 28 вересня 2023 року від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , надійшов відзив на позов [PERSON] , у якому прохає у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву вказав, що Однією з умов застосування ч.2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Позивач у своєму позові не навів жодного факту, який свідчить про ухилення [PERSON] від підписання спірного договору. Вказує, що ухиленням відчужувача від нотаріального посвідчення договору є «шпиталізація на стаціонарне лікування та втрата можливості посвідчити договір у зв`язку із своєю смертю», що не є підставою для застосування ч.2 ст. 220 ЦК України. Також вказує, що предметом спірного договору є нерухомість житловий будинок із господарськими будівлями, тому згідно ст. 210, ч.3 ст. 640 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Отже, законом не передбачено можливості визнання дійсним у судовому порядку правочину, який підлягає державній реєстрації, але не зареєстрований. Таким чином, неможливість сторони нотаріально посвідчити договір через смерть відчужувача не може бути підставою для застосування ч.2 ст. 220 ЦК України. Докази, на які посилається [PERSON] , не доводять фактичного належного виконання ним спірного договору та не свідчать про ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення спірного договору (т.1 а.с.36). 28 вересня 2023 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] в особі представника [PERSON] уточнила позовні вимоги до [PERSON] , визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Харківську міську раду, та остаточно прохала: визнати договір довічного утримання (догляду) від 17.04.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , недійсним; зобов`язати [PERSON] передати [PERSON] : -Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 05.05.2021, -Свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-597, серії [NUMBER] , видане Третьою харківською державною нотаріальною конторою 05.07.2004 року, -Витяг про реєстрація права власності на нерухоме майно № 4178541 від 19.07.2004 року, реєстраційний номер 6297164 на житловий будинок з надвірними будівлями, [ADDRESS] ; Номер запису: 644 в книзі: 1; серія СВС № 312693, -технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] реєстровий № 5284/644 від 18.06.2004 року (том 2 а.с.40-41). 02 жовтня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив за позовом третьої особи, в якій представник третьої особи [PERSON] [PERSON] прохав у первісному позові відмовити, позов третьої особи задовольнити. Вказав, що обставини, на які посилається [PERSON] у відзиві, не можуть прийматися судом до уваги, тому що матеріали справи не містять жодного належного доказу, який би підтверджував наведені доводи позивача. Вказує, що позовні вимоги [PERSON] щодо передання документів є обґрунтованими, оскільки навіть сам по собі позов [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним свідчить про те, що він добровільно не віддасть [PERSON] документів, оскільки, якщо суд визнає договір укладеним, то йому потрібні будуть документи для оформлення за собою права власності (том 2 а.с.55-56). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 16 листопада 2023 року закрито підготовче провадження по справі, викликано свідків. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, проти задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, заперечували, надали пояснення аналогічні викладеним у позові та відзиві на позов третьої особи. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував, позов третьої особи [PERSON] підтримав, прохав його задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладеним у заявах по суті справи. Представник відповідача Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомлено. Суд заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 17 квітня 2021 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено Договір довічного утримання (догляду), в письмовій формі, який нотаріально не посвідчений. Згідно п.1 вказаного Договору довічного утримання (догляду) [PERSON] «відчужувач» передає у власність, а [PERSON] «набувач» отримує у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , а натомість [PERSON] зобов`язується довічно утримувати «відчужувача» на умовах цього Договору. Відповідно до п.18 Договору сторони домовилися здійснити нотаріальне посвідчення договору двадцять першого квітня дві тисячі двадцять першого року (21.04.2021) (том 1 а.с.15-17). Як вбачається із Листка непрацездатності серії АДЯ № 673870 від 19 квітня 2021 року, виданого КНП «Міська поліклініка № 20» Харківської міської ради року, [PERSON] була звільнена від роботи з 19 квітня 2021 року (том 1 а.с.24). [INFO] [PERSON] померла, про що видано Свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] Харківським міським відділом ДРАЦС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), а/з № [NUMBER] (том 1 а.с.25). Причиною смерті [PERSON] 02.05.2021 року став атеросклеротичний кардіосклероз, що слідує із Довідки про причину смерті (до форми № 106/о № 627), виданої КНП «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» ХМР (том 1 а.с.27). Поховання [PERSON] здійснював позивач [PERSON] , що підтверджується копією Лікарського свідоцтва про смерть № 627 від 04.05.2021, яке видане [PERSON] , Актом прийому-передачі майна [PERSON] [PERSON] . головним лікарем, Договором-замовленням № 084387 на організацію та проведення поховання, Актами на ритуальні послуги № 000579, № 000125 (том 1 а.с.28-30, 84-86). Судом також встановлено, що підтверджено, зокрема, і показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за життя [PERSON] була вчителем з англійської мови [PERSON] , він також займався з нею репетиторством ще під час навчання у школі, а потім підтримували дружні стосунки. [PERSON] мала дочку [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] незадовго до смерті матері. Як до цього часу, так і після смерті доньки, [PERSON] допомагав [PERSON] по господарству, підтримував її, ходив у гості, а як вона захворіла, здійснював за нею догляд. Позивач вказує, що він та [PERSON] уклали Договір довічного утримання (догляду) 17.04.2021 року, однак не встигли його нотаріально посвідчити через хворобу [PERSON] на COVID-19, у зв`язку з чим остання була госпіталізована. Нотаріус же відмовився здійснювати виїзд за місцем знаходження [PERSON] для вчинення нотаріальної дії через карантинні заходи, встановлені для «червоного» рівня епідемічної небезпеки поширення COVID-19, що слідує із повідомлення приватного нотаріуса І.Молодчого від 11.01.2023 (том 1 а.с.205). Згідно ч.1\~ст.745 ЦК України\~договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 220 ЦК України\~передбачені правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, де в частині першій визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.\~\~ Оскільки за формою договір довічного утримання був оформлений з недодержанням вимог, а саме без нотаріально посвідчення, то він є нікчемним. Разом з тим відповідно до ч. 2\~ст. 220 ЦК України\~якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Наявний в матеріалах цивільної справи примірник Договору довічного утримання (догляду) від 17 квітня 2021 року дійсно містить підпис відчужувача [PERSON] та набувача [PERSON] , проте жодних доказів ухилення [PERSON] від його нотаріального посвідчення суду не представлено. Причини, у зв`язку із якими не виявилося можливим посвідчити нотаріально договір, а саме хвороба відчужувача [PERSON] та відмова нотаріуса посвідчувати договір за місцем проживання останньої у зв`язку із карантинними заходами через поширення хвороби COVID-19, є об`єктивними та не можуть бути підставою для визнання договору дійсним, оскільки нормою ст. 220 ЦК України чітко визначено умови визнання договору дійсним, а саме ухилення від нотаріального посвідчення. Не є самостійною підставою для визнання договору дійсним і повне чи часткове виконання договору, оскільки за зазначеною нормою ця умова може бути врахована лише у сукупності з іншими підставами, які є обов`язковими для визнання договору дійсним. Таким чином, позивач не довів наявності всіх підстав для визнання договору довічного дарування дійсним, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову [PERSON] у повному обсязі. При вирішення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсними, суд виходить з наступного. Згідно ст.204 Цивільного кодексу України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, вказано, що «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Згідно із ч.1\~ст.745 ЦК України\~договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст. 220 ЦК України). Впаховуючи, що Договір довічного утримання (догляду) від 17 квітня 2021 року нотаріально не посвідчений, тобто при його укладенні не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. З огляду на викладене, підстави для визнання нікчемного договору недійсним відсутні. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору є неналежним способом захисту прав та інтересів, так як цей правочин є недійсним (нікчемним) відповідно до закону, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання [PERSON] передати їй оригінали документів на спірний будинок, які він утримує у себе безпідставно, не будучи власником майна, суд виходить з наступного. Частиною 1\~статті 3 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно абз. 12 ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що 11.02.2022 [PERSON] , як племінниця [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Куксіна С.Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] тітки [PERSON] (том 1 а.с.157). Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Куксіна С.Ю. від 02 лютого 2022 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , яка на час відкриття спадщини постійно мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із ненаданням документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, наявністю судового спору та невизначеністю кола спадкоємців (том 1 а.с.160). Таким чином, причиною невидачі свідоцтва про право на спадщину є, зокрема, ненадання [PERSON] документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. У судовому засіданні встановлено, що правовстановлюючі документи на спадкове майно [PERSON] перебувають у володінні [PERSON] . Враховуючи, що у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] було відмовлено у зв`язку із ненаданням нею документів на спадкове майно, а [PERSON] не є спадкоємцем [PERSON] та судом не визнано дійсним договір довідчного утримання, є підстави для зобов`язання [PERSON] передати [PERSON] документи, що посвідчують право власності на спадкове майно. \~ \~ \~ \~Доводи [PERSON] , що [PERSON] не підтвердила належними доказами родинні відносини із [PERSON] , а тому є сумніви у тому, що вона є спадкоємцем за законом після смерті останньої, не спростовують підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] . У Постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій такої підстави відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину як не підтвердження родинних відносин [PERSON] із [PERSON] нотаріусом не зазначено. Таким чином, позовні вимоги третьої особи [PERSON] про зобов`язати передати [PERSON] документи підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат у вигляді судового збору суд вирішує згідно зі ст. 141 ЦПК України та стягує із позивача [PERSON] на користь третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп.

Outcome: partial