Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

18 вересня 2018 року позивач звернувся з позовом, який кілька разів уточнив до початку судового розгляду, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелевої Алли Михайлівни про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухомість, зазначивши в якості третьої особи товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». В уточненому позові зазначив, що 6 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», з одного боку, та [PERSON] , - з другого, укладений іпотечний договір № 0703/0707/88-264-Z, у відповідності до якого на забезпечення зобов`язань за договором кредитування № 0703/0707/88-264 від 06.07.2007 року позивач передав в іпотеку житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2010 року, яке набрало законної сили, звернено стягнення на предмет іпотеки на виконання зобов`язань за основним договором. 27 жовтня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелева А.М. прийняла рішення про реєстрацію права власності на переданий в іпотеку будинок [ADDRESS] за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», про що позивач дізнався у жовтні 2017 року під час намагання невідомих осіб проникнути до його житла. Реєстрація права власності, зазначає в заяві позивач, здійснена незаконно та підлягає скасуванню з таких підстав. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» хоч і внормовано, що нотаріус є державним реєстратором прав на нерухоме майно у випадках, передбачених законодавством про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, проте жодним законом не передбачено виконання нотаріусом функцій державного виконавця без вчинення пов`язаних з державною реєстрацією прав нотаріальних дій з нерухомістю. Між тим жодних правочинів з нерухомістю нотаріус не посвідчувала. Можливість звернення стягнення на нерухомість, передану позичальником кредитодавцю в забезпечення виконання основного зобов`язання, передбачена статтею 33 Закону України «Про іпотеку», за змістом якої у разі порушення основного зобов`язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, а пунктом 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, державному реєстратору обов`язково надається копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві, та документ, що підтверджує сплив тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. В порушення означених положень законодавства реєстрація права власності відбулася у відсутність доказів отримання іпотекодавцем вказаної вимоги, яку той об`єктивно не міг получити, оскільки інформацію про виникнення правовідносин між ним та наступним кредитором не отримував, тобто всупереч вимог закону не отримував повідомлення про перехід права пред`явлення вимог по кредитному та іпотечному договорам наступному кредитору, який за вказаних обставин повинен нести ризик настання для нього несприятливих наслідків. У відповідності до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних із відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, проте наявність арешту предмета іпотеки не потягла за собою відмову у вчиненні державної реєстрації. У відповідності до договору іпотеки (п. 12 договору) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється як на підставі рішення суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Наведене означає, що іпотекодержатель вправі обрати один із способів задоволення своїх вимог, що банк і зробив, подавши в 2010 році відповідний позов до суду, який задоволений рішенням суду, що набрало законної сили. Таким чином, проведення реєстрації права власності на зазначене житло за приватним нотаріусом здійснене за відсутності правових підстав для цього, так як відповідачем не було встановлено відповідність заявлених прав і поданих (отриманих) документів вимогам законодавства, наявності укладеного та нотаріально посвідченого договору про задоволення вимог іпотекодерджателя, не було перевірено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про те, чи перебуває спірна нерухомість в іпотеці у товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», не перевірено факт направлення повідомлення-вимоги іпотекодавцю, а також факт отримання ним цього повідомлення-вимоги, не перевірено виконання умов щодо визначення вартості предмету іпотеки на момент проведення державної реєстрації права власності на нього. У зв`язку з викладеним позивач просить визнати протиправним та скасувати оскаржуване рішення державного реєстратора та скасувати запис про державну реєстрацію права власності № 25607299 від 27.10.2015 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелевою А.М. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права власності на будинок [ADDRESS] (а. с. 91-96). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 21.09.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 16 жовтня 2018 року до суду надійшло письмове звернення третьої особи, поіменоване відзивом, за змістом якого товариство з обмеженою відповідальністю «Факторінгова компанія «Вектор Плюс» просить про відмову в задоволенні позову з врахуванням таких обставин. Право власності на спірний житловий будинок третя особа набула у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку»» за встановленою статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» процедурою, згідно з якою іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, підставою для чого є застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями іпотечного договору між позивачем та публічним акціонерним товариством «Сведбанк» передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тому передання права власності іпотекодержателю ґрунтується як на вимогах закону, так і на договорі між сторонами. Іпотекодавець згоду на передачу нерухомості у власність фінансової установи скріпив своїм підписом, втіливши в такий спосіб своє волевиявлення щодо можливості реєстрації права власності за кредитором у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором. Що стосується укладення окремого договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем як обов`язкової підстави для можливості звернення стягнення на предмет іпотеки, законом його обов`язковість не встановлена, про що свідчить семантика розподільного сполучника «або», вжитого в статті 36 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. І так як відповідне застереження міститься в договорі іпотеки між первісним кредитором та позичальником, не повинно бути іншого правочину з цим самим предметом. В даному випадку сам іпотечний договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, оскільки сторони погодили передачу права власності іпотекодержателю у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором як добровільний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилання позивача на недотримання законодавства про письмове повідомлення іпотекодавця про заміну кредитора в зобов`язанні, є хибним, так як така зміна здійснюється без згоди боржника, а відповідне повідомлення фінансової установи має інформаційний характер і до нього ніяких доказів про відступлення права вимоги новий кредитор надавати не повинен. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України боржник має бути повідомлений про проведену заміну кредитора, проте вказаною нормою не встановлено вимог до цього повідомлення, а лише зазначено, що воно повинно бути письмовим. Наслідком ж неповідомлення є те, що боржник може виконати свої зобов`язання первісному кредитору, і таке виконання буде вважатися належним. Протягом часу після отримання грошових коштів від банку за договором кредиту для боржника існує обов`язок повернення цих коштів і він не звільняється від виконання своїх зобов`язань в цілому. До моменту отримання від нового кредитора документів боржник лише може не виконувати зобов`язання саме перед новим кредитором, але не звільняється від виконання зобов`язань на користь первісного кредитора, і закон захищає боржника лише тим, що визнає виконання перед первісним кредитором належним. Таким чином, обов`язок позивача погасити заборгованість зберігається незалежно від підписання договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, між тим третя особа надає суду копію повідомлення про відступлення права вимоги та докази його відправлення позивачеві. На підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2019 року, яку скасовано постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Запорізького апеляційного суду від 15.10.2019 року, на підставі клопотання представника третьої особи провадження в справі закрито у зв`язку з тим, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зазначеною постановою суду апеляційної інстанції справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, де внаслідок автоматизованого розподілу справи її прийнято до провадження суддею Щасливою О.В. на підставі ухвали від 05.11.2019 року, якою постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.02.2020 року задоволено клопотання представника позивача, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелевої А.М. витребувано копії документів, на підставі яких прийнято рішення про реєстрацію права власності на будинок [ADDRESS] за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». На підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2020 року за клопотанням представника позивача первісного відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелеву А.М. замінено належним Міністерством юстиції України. 21 жовтня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи, за змістом яких товариство «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заперечує проти задоволення позову. Право власності на спірний житловий будинок третя особа набула у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку»» за встановленою статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» процедурою, згідно з якою іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, підставою для чого є застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями іпотечного договору між позивачем та публічним акціонерним товариством «Сведбанк» від 06.07.2007 року передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тому передання права власності іпотекодержателю ґрунтується як на вимогах закону, так і на договорі між сторонами. Іпотекодавець згоду на передачу нерухомості у власність фінансової установи скріпив своїм підписом, втіливши в такий спосіб своє волевиявлення щодо можливості реєстрації права власності за кредитором у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором. Що стосується укладення окремого договору між іпотекадавцем та іпотекодержателем як обов`язкової підстави для можливості звернення стягнення на предмет іпотеки, законом його обов`язковість не встановлена, про що свідчить семантика розподільного сполучника «або», вжитого в статті 36 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. І так\~як відповідне\~застереження міститься\~в договорі\~іпотеки між\~первісним кредитором\~та позичальником,\~не повинно\~бути іншого\~правочину з\~цим самим\~предметом.\~В даному\~випадку сам\~іпотечний договір\~виступає правовстановлюючим\~документом та\~є правовою\~підставою для\~реєстрації права\~власності іпотекодержателя\~на предмет\~іпотеки,\~оскільки сторони\~погодили передачу\~права власності\~іпотекодержателю у\~випадку невиконання\~ зобов`язань\~за кредитним\~договором як\~добровільний спосіб\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки. Посилання в позові на незаконність реєстрації є неспроможними, так як наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством, як випливає з висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі № 921/107/15-г/16. Що стосується доводів про відсутність у нотаріуса права на здійснення державної реєстрації без вчинення нотаріальної ді, пов`язаної із переходом речових прав на нерухомість, ці доводи є неспроможними, оскільки у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у випадках, передбачених законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, а до повноважень державного реєстратора, в тому числі, відносяться повноваження з прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Наведене означає, що нотаріус має необхідний обсяг повноважень щодо прийняття рішення про реєстрацію права власності за іпотекодержателем, так як ці повноваження прямо встановлені спеціальним Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 868. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Застосування фінансовою установою іншого законного способу для захисту свого порушеного права після ухвалення судового рішення не є подвійним стягненням заборгованості, оскільки питання виконання виданого кредитору виконавчого документа, якщо обв`язок боржника відсутній повністю або частково у зв`язку з добровільним виконанням боржником чи іншою особою, вирішується в порядку, передбаченому частиною другою статті 432 ЦПК України, тобто шляхом визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим означене рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на момент подання фінансовою установою цього позову не виконано. Проте зобов`язання за кредитним договором існують до їх повного виконання. Застосування того чи іншого способу задоволення вимог є виключним правом іпотекодержателя, який у разі неефективності одного із заходів, що виявилась, вправі застосувати інший спосіб, і законодавством не передбачено будь-яких обмежень у праві вибору того чи іншого способу, а вирішальним аспектом в їх застосуванні є досягнення мети повного виконання основного зобов`язання. У зв`язку з викладеним рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру, що є предметом іпотеки, є правомірним, так як прийнято у відповідності до умов договору та вимог закону, пов`язано з наданням всіх документів, передбачених Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тому представник третьої особи просить про залишення позову без задоволення. 15 грудня 2020 року до суду надійшов відзив Міністерства юстиції України, з якого слідує таке. Міністерство юстиції України у відповідності до покладених на нього повноважень формує та реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав, здійснює нормативно-правове, методологічне та інформаційне забезпечення у сфері державної реєстрації, а також здійснює контроль у сфері державної реєстрації речових прав та не може бути правонаступником приватного нотаріуса, що здійснив державну реєстрацію права власності на нерухомість. В статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка регулює внесення відомостей до Державного реєстру прав, в редакції Закону від 05.12.2019 року зазначено, що \~відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі ж скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. З наведеного положення спеціального законодавства випливає, що навіть у випадку скасування запису про державну реєстрацію права власності на підставі судового рішення обов`язково належить одночасно внести новий запис про реєстрацію права власності, тобто ухвалення судових рішень про скасування рішень про реєстрацію права власності обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав та обтяжень. Наведене означає, що до компетенції Міністерства юстиції не належить ані здійснення скасування рішення про реєстрацію, ані рішення про здійснення реєстрації, тому Міністерство юстиції не повинно відповідати за вимогами позову про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію. Ухвалою суду від 17.12.2020 року на задоволення клопотання представника позивача зобов`язано Міністерство юстиції України надати належним чином завірену копію рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелевої А.М. № 25607299 від 27.10.2015 року про реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». На підставі ухвали суду від 02.06.2021 року на задоволення клопотання представника позивача зобов`язано Київський державний нотаріальний архів надати належним чином завірену копію рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелевої А.М. № 25607299 від 27.10.2015 року про реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Ухвалою суду від 02.11.2021 року за клопотанням представника позивача первісного відповідача Міністерство юстиції України замінено належним - товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Міністерство юстиції України залучено до участі в справі в якості третьої особи. На підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2023 року підготовче провадження в справі закрито і справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні 15 травня 2024 року позивач підтримав вимоги позову. Просить про його задоволення. Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя з підстав, зазначених в уточненому позові. Представник відповідача в судовому засіданні 15 травня 2024 року проти задоволення позову заперечує з таких підстав. Вимога позову про визнання протиправним рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на іпотечне майно за своїм змістом є вимогою про визнання незаконною, тобто здійсненою у відсутність передбачених законом підстав, реєстрації права власності. Способи захисту цивільних прав внормовані статтею 16 ЦК України. Представник відповідача зауважив на тому, що позивачем невірно обраний засіб захисту права, оскільки за своїм змістом вимоги позову є вимогою власника про витребування належного йому майна з чужого володіння, тому одночасно з вимогою про визнання протиправним рішення про реєстрацію речового права необхідно висувати вимогу майнового характеру, тобто пред`являти віндикаційний позов. Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, зауважив представник. При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом, які потребують судового захисту, та самостійно обирає спосіб його захисту. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить про відмову у задоволенні позову. В судове засідання 19 серпня 2024 року учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення спору, не з`явилися. При цьому від представника позивача та представника відповідача надійшли заяви, які містять прохання про проведення судового засідання без їх участі. Представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог, представник відповідача клопочеться про відмову в задоволенні позову. Від представника третьої особи клопотань про відкладення судового засідання або про вирішення справи у його відсутність не надходило. Вказані судом обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили вирішення справи у відсутність її учасників. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 6 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] укладений іпотечний договір № 0703/0707/88-264-Z, у відповідності до якого на забезпечення зобов`язань за договором кредитування № 0703/0707/88-264 від 06.07.2007 року позивач передав в іпотеку житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2010 року, яке набрало законної сили, звернено стягнення на предмет іпотеки на виконання зобов`язань за основним договором (а. с. 12-13 т. 1). 28 листопада 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладений договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за яким первісний кредитор передав наступному кредиторові права висування вимог, що передбачені іпотечними договорами, в тому числі договором № 0703/0707/88-264-Z від 06.07.2007 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] (а. с. 47-72 т. 3). 27 жовтня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелева А.М. прийняла рішення про реєстрацію права власності на переданий в іпотеку будинок [ADDRESS] за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (а. с. 16 т. 1). Статтею 526 ЦК України встановлено загальні умови виконання зобов`язання, у відповідності до яких (умов) зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки внормовані статтями 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» і до них, зокрема, відноситься невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Підстави для позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки визначені статтею 36 Закону «Про іпотеку», з якої випливає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, закон прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Договором про іпотеку між сторонами передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, шляхом позасудового врегулювання, а саме: передачі іпотекодавцем у власність іпотекодержателю предмету іпотеки в рахунок виконання іпотекодавцем основних зобов`язань за договором про іпотечний кредит у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». В даному випадку цей договір виступає правовстановлювальним документом та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Договір про\~задоволення\~вимог\~іпотекодержателя або\~відповідне\~застереження\~в іпотечному\~договорі,\~яке\~прирівнюється\~до такого\~договору\~за\~своїми правовими\~наслідками,\~може\~передбачати\~передачу іпотекодержателю\~права\~власності\~на предмет\~іпотеки\~в\~рахунок виконання\~основного\~зобов`язання\~у порядку,\~встановленому\~статтею\~37\~цього\~Закону. За змістом ст. 37 Закону «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є, зокрема, відповідне застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, а іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документом, що підтверджує перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Наведене означає, що перереєстрація права власності на нерухоме майно на підставі іпотечного застереження в силу ст. 33 Закону є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, що у даному випадку здійснюється без врахування волевиявлення іпотекодавця, тобто є примусовим стягненням. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Звернувшись до приватного нотаріуса з заявою про реєстрацію права власності на іпотечне майно, іпотекодержатель висловив волевиявлення на набуття права власності на вказану нерухомість та по мірі винесення приватним нотаріусом як державним реєстратором оспорюваного рішення набув право власності. Основний Закон України захищає право власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ст. 41 Конституції України). Розділом І Книги третьої ЦК України внормовано право власності та інші речові права. У відповідності ст. 317 ЦК України, яка регулює зміст права власності, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК встановлено непорушність права власності, за змістом якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Завданнями цивільного судочинства у відповідності до ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом. Суд виходить з того, що порушенням суб`єктивного права є такий негативний вплив на нього, при якому воно звужується за своїм змістом або перестає існувати, що позбавляє його носія можливості реалізувати його повністю або частково. Способи захисту цивільних прав внормовані статтею 16 ЦК України. Як неодноразово\~зазначав Верховний\~Суд у\~своїх рішеннях,\~відсутність порушеного\~права чи\~невідповідність обраного\~позивачем способу\~його захисту\~способам,\~визначеним законодавством,\~є підставою\~для прийняття\~судом рішення\~про відмову\~в позові.\~При цьому\~позивач самостійно\~визначається з\~порушеним,\~невизнаним чи\~оспорюваним правом,\~які потребують\~судового захисту,\~та самостійно\~обирає спосіб\~його захисту. Право власності, як зазначено в статті 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом. Законом встановлено, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є, зокрема, відповідне застереження в іпотечному договорі. Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації, як випливає із змісту частини 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, з моменту реєстрації за товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права власності на будинок [ADDRESS] відбулося набуття ним права власності на вказану нерухомість. Заявляючи про протиправність рішення державного реєстратора про реєстрацію за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно, позивач по суті оспорює законність набуття права власності. Як зазначено, для захисту свого права він обрав висування вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, проте сама по собі така вимога не може бути задоволена, оскільки виникає правова невизначеність щодо права на майно в разі визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора з урахуванням таких міркувань. В статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка регулює внесення відомостей до Державного реєстру прав, в редакції Закону від 05.12.2019 року зазначено, що \~відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі ж скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. З наведеного положення спеціального законодавства випливає, що навіть у випадку скасування запису про державну реєстрацію права власності на підставі судового рішення обов`язково належить одночасно внести новий запис про реєстрацію права власності, тобто ухвалення судових рішень про скасування рішень про реєстрацію права власності обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав та обтяжень. Оспорювання законності набуття права власності за змістом є знаряддям з захисту права власності попереднього власника. Захист права власності та способи, що належить застосовувати, захищаючи право власності, внормовані Главою 29 ЦК України. Право власника на захист свого права шляхом висування вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та від добросовісного набувача внормоване ст. ст. 387, 388 ЦК України, а засобом судового захисту є подання віндикаційного позову. Як випливає з роз`яснень п. 22 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Аналогічні роз`яснення містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до яких за умови визнання першого договору недійсним позови власника майна про визнання наступних правочинів щодо відчуження цього майна недійсними не підлягають задоволенню, а засобом судового захисту є подання віндикаційного позову. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача (узагальнення судової практики, Верховний Суд України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Право власника на захист свого права шляхом висування вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та від добросовісного набувача внормоване ст. ст. 387, 388 ЦК України. Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння встановлено статтею 387 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача внормовано статтею 388 ЦК України. Як зазначено в постанові Великої палати Верховного Суду від 13.07.2022 року в справі № 199/8324/19, якщо позивач в справі за позовом до банку, державного реєстратора про визнання протиправним рішення про державну реєстрацію нерухомого майна вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію право власності на це майно за незаконним володільцем необхідними і достатніми для відновлення його права. Аналогічний за змістом висновок Верховного Суду міститься в постанові Великої палати від 07.11.2018 року у справі № 488/027/14-ц. У вказаній справі касаційний суд зазначив, що задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Але такий позов позивачем не був заявлений, а одним із принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках. Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі Закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалин в Державному реєстрі прав у частині записів про належність права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 466/8649/16-ц). Подібний висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16. В пункті 64 постанови ВП Верховного Суду від 22.06.2021 року в справі № 334/3161/17 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у\~постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16\~(провадження\~N\~14-208цс18,\~пункти 115,\~116),\~від 7\~листопада 2018\~року у\~справі N\~488/5027/14-ц\~(провадження\~N\~14-256цс18,\~пункт 98),\~від 19\~травня 2020\~року у\~справі N\~916/1608/18\~(провадження\~N\~12-135гс19,\~пункт 80)\~та багатьох\~інших. Обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає наведеному в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод понятттю ефективного засобу юридичного захисту та не гарантує поновлення конкретного порушеного права. Застосування неналежного знаряддя захисту права є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь вимог, викладених в позові.

Outcome: dismissed