Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

16.08.2024 адвокат Сідєльнікова Є.І. звернулася до суду через Електронний суд, діючи в інтересах заявників [PERSON] та [PERSON] , із вищевказаною заявою, зазначивши заінтересованою особою відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій просила: - встановити факт народження дитини чоловічої статі - [PERSON] , який народився [INFO] у місті Сімферополь АР Крим, Україна, відомості про матір внести: [PERSON] , [INFO] , громадянка Російської Федерації, відомості про батька внести: [PERSON] , [INFO] громадянин України; - встановити факт народження дитини жіночої статі - [PERSON] , яка народилася [INFO] у місті Сімферополь АР Крим, Україна, відомості про матір внести: [PERSON] , [INFO] , громадянка Російської Федерації, відомості про батька внести: [PERSON] , [INFO] громадянин України; - встановити факт народження дитини чоловічої статі - [PERSON] , який народився [INFO] у місті Сімферополь АР Крим, Україна, відомості про матір внести: [PERSON] , [INFO] , громадянка Російської Федерації, відомості про батька внести: [PERSON] , [INFO] громадянин України. В обґрунтування поданої заяви представник заявника вказує, що 13 серпня 2018 року між [PERSON] , [INFO] , громадянином України, і [PERSON] , [INFO] , громадянкою Російської Федерації, зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1193 відділом записів цивільного стану міста Сімферополя Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (991000029) і видано свідоцтво серії [NUMBER] від 13.08.2018. Від даного шлюбу у заявників у місті Сімферополь Автономної Республіки Крим народилися діти: - чоловічої статі [PERSON] , народився [INFO] в місті Сімферополь АР Крим. Відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, складено запис акту про народження №3563 від 17.11.2014 і видано свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] від 17.11.2014; - жіночої статі [PERSON] народилася [INFO] в місті Сімферополь АР Крим. Відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, складено запис акту про народження №3564 від 17.11.2014 і видано свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] від 17.11.2014; - чоловічої статі [PERSON] народився [INFO] в місті Сімферополь АР Крим. Відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, складено запис акту про народження №3565 від 17.11.2014 і видано свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] від 17.11.2014. Представник заявників вказує, що документи, які посвідчують факт народження дітей, у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану українського зразку отримати неможливо, оскільки народження відбулося на тимчасово окупованій території України. Вказує, що встановлення факту народження дітей необхідно заявникам для отримання свідоцтва про народження дітей, встановленого законодавством України зразка, підтвердження громадянства України та реалізації в подальшому дітьми всіх належних їм прав та свобод громадян України. В судове засідання заявники та їх представник не з`явилися, в прохальній частині заяви наявне клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Пунктом 7 частини 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Отже, правила статті 317 ЦПК України надають батькам право звертатися до суду цивільної юрисдикції з метою встановлення факту народження їх дитини на тимчасово окупованій території України. Усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території держава гарантує права та свободи людини і громадянина, передбачені Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, з урахуванням певних правових обмежень. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. На підтвердження заявлених вимог про встановлення факту народження дитини заявниками було надано: - копію свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 13.08.2018, виданого відділом записів цивільного стану міста Сімферополя Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (991000029), відповідно до якого 13 серпня 2018 року між [PERSON] , [INFO] , громадянином Російської Федерації, і [PERSON] , [INFO] , громадянкою Російської Федерації, зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 1193; - копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.11.2014, виданого відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, відповідно до якого [PERSON] народився [INFO] в місті Сімферополь АР Крим, актовий запис про народження №3563 від 17.11.2014. Батьками дитини записані: «мати» - [PERSON] , громадянка Російської Федерації і «батько» - [PERSON] , громадянин Російської Федерації; - копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.11.2014, виданого відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, відповідно до якого [PERSON] народилася [INFO] в місті Сімферополь АР Крим, актовий запис про народження №3564 від 17.11.2014. Батьками дитини записані: «мати» - [PERSON] , громадянка Російської Федерації і «батько» - [PERSON] , громадянин Російської Федерації; - копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.11.2014, виданого відділом реєстрації народження м. Сімферополя Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, відповідно до якого [PERSON] народилася [INFO] в місті Сімферополь АР Крим, актовий запис про народження №3565 від 17.11.2014. Батьками дитини записані: «мати» - [PERSON] , громадянка Російської Федерації і «батько» - [PERSON] , громадянин Російської Федерації. Таким чином всі надані заявником копії документів видані органами окупаційної влади. Надаючи оцінку вказаним вище доказам суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації народження, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Водночас, правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на тимчасово окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України. Разом з цим, будь-яких інших доказів (за виключенням копій документів, виданих органами окупаційної влади) на підтвердження факту народження диітей (зокрема, але не виключно медичної документації під час вагітності, фотознімки дитини, дитини з батьками, покази свідків, довідки педіатра про огляд дитини, тощо) заявником надано не було. Посилання заявника на застосування «намібійського винятку» не дає підстав для висновку, що факт народження дитини може підтверджуватися лише документами, виданими органами на непідконтрольній території України, оскільки заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази, які не отримані від органів тимчасово окупованої території. Сам по собі факт перебування заявника на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і встановлення законом особливого порядку розгляду заяв про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, не є безумовною підставою для встановлення такого факту та не звільняє заявника від надання суду належних доказів на підтвердження своїх вимог. Окрім цього в свідоцтві про народження батьком дитини вказаний [PERSON] , громадянин Російської Федерації, при цьому заявником є [PERSON] , громадянин України, що стверджується копією паспорта громадянина України № [NUMBER] , виданого 20.03.2019. Відтак суд позбавлений можливості встановити, що заявник (громадянин України) та особа зазначена в графі «батько» свідоцтва про народження дітей (громадянин Російської Федерації) є однією ж тією особою. За таких обставин суд дійшов висновку, що заявником не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України доказів на підтвердження заявлених вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог. При цьому суд звертає увагу заявника на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 747/20/23, згідно з якою неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, не розповсюджується на справи, які вирішуються в порядку окремого провадження.

Outcome: dismissed