Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

26.10.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позов обґрунтований тим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2010 року по справі №2-10064/10 було солідарно стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором №880350/ФЛ ID 880350 від 19.08.2008 року у розмірі 148\~097 дол. 49 центів США, що за курсом НБУ на час ухвалення рішення по справі складає 1\~171\~554 грн. 81 коп. 17.07.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_I_3, згідно якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №880350/ФЛ ID 880350 від 19.08.2008 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.02.2021 року замінено сторону стягувача у виконавчих листах №2-10064/10 виданих Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення боргу з [PERSON] , [PERSON] по цивільній справі №2-10064/10 за позовом ВАТ КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, з ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Однак відповідачі так і не вчинили жодних дій щодо погашення кредитної заборгованості, тому позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 12 974,90 доларів США за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року. На підставі викладеного позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 12\~974,90 доларів США. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачі своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористалися. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від представника позивача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - Скребець О.С. надійшло клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про час, дату, місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд постановив розглядати справу за відсутності відповідачів на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. У ході судового розгляду встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.11.2010 року по справі №2-10064/10 було солідарно стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором №880350/ФЛ ID 880350 від 19.08.2008 року у розмірі 148 097 дол. 49 центів США, що за курсом НБУ на час ухвалення рішення по справі складає 1 171 554 грн. 81 коп. (а.с. 55-56). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 17.07.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_I_3, згідно якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №880350/ФЛ ID 880350 від 19.08.2008 року. Ухвалою Шевченківського\~районного суду\~м.\~Києва від\~19.02.2021\~року заяву\~ТОВ «ФК\~«Дніпрофінансгруп» про\~заміну стягувача\~у виконавчому\~листі,\~видачу дублікату\~виконавчого листа\~та поновлення\~пропущеного строку\~для пред`явлення\~виконавчого листа\~до виконання\~по цивільній\~справі №2-10064/10\~за позовом\~ВАТ КБ\~«Надра» до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором\~ задоволено\~частково.\~Замінено сторону\~стягувача у\~виконавчих листах\~№2-10064/10\~виданих Шевченківським\~районним судом\~м.\~Києва про\~стягнення боргу\~з [PERSON] ,\~ [PERSON] \~по цивільній\~справі №2-10064/10\~за позовом\~ВАТ КБ\~«Надра» до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором,\~з ПАТ\~«КБ «Надра»\~на його\~правонаступника \~ТОВ «ФК\~«Дніпрофінансгруп». В решті вимог заяви відмовлено (а.с. 56 зворот.-58). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2022 року заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання по цивільній справі №2-10064/10 за позовом ВАТ КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У постанові Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17 після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання і у такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе вже не на підставі умов договору, а на підставі статті 625 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Тобто, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 914/1033/17 сформовано висновок, що інфляційне нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-п, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, яке вже виникло на підставі рішення суду. Таким чином, з ухваленням 10.11.2010 року Шевченківським районним судом м. Києва від рішення по справі №2-10064/10 про стягнення заборгованості за кредитним договором зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення до дати виконання рішення суду. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 10.04.2018 року у справі №910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі №908/1394/17, від 27.04.2018 року у справі №908/1394/17, від 16.11.2018 року у справі №918/117/18, від 13.02.2019 року у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. При цьому, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Відповідно до висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі №554/4741/19, від 18.04.2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 встановлено, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц. Крім того, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №757/44680/15-ц зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі №3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12.04.2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3% річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522г16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522c16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04.06.2014 року по 22.10.2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.07.2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.12.2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні». Частиною 1 статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Пунктом 4 частини 1 статті 602 ЦК України встановлено, що не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності. Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Отже, аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику у випадку спливу позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на заявлену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги або без пред`явлення рішення до примусового виконання у відповідний строк, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Зі змісту\~позовної заяви\~судом встановлено,\~що позивач\~ставить питання\~про стягнення\~3%\~річних за\~прострочення виконання\~грошового зобов`язання\~за період\~з23.02.2019 року по 23.02.2022 року. Таким чином,\~з часу\~ухвалення та\~набрання законної\~сили рішенням\~Шевченківського районного\~суду м.\~Києва у\~справі № 2-10064/10 від 10.11.2010 року, яким вирішено спір між сторонами щодо боргових зобов`язань відповідачів, правовідносини сторін перейшли в площину виконання судового рішення. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приймаючи до уваги те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2022 року заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання по цивільній справі №2-10064/10 за позовом ВАТ КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача, які виникли на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-10064/10 від 10.11.2010 року, не можуть бути захищені в судовому порядку, то між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України. Таким чином, у цій справі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» були нараховані 3% річних до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Тобто,\~позивач втратив\~своє право\~вимоги на\~примусове виконання\~відповідачами своїх\~зобов`язань\~за кредитним\~договором та\~рішенням суду\~(строк\~пред`явлення\~до виконання\~рішення суду),\~і тому\~основне зобов`язання\~ [PERSON] \~за кредитним\~договором №880350/ФЛ\~ID\~880350\~від 19.08.2008\~року,\~встановлене рішенням\~Шевченківського районного\~суду м.\~Києва в\~справі №2-10064/10 від 10.11.2010 року, вже не підлягає примусовому виконанню. Враховуючи вищезазначене, зобов`язання відповідачів є задавненим, у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3% річних були нараховані позивачем на вимогу, яка на цей час існує в натуральному зобов`язанні. За таких обставин кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20. Враховуючи вищезазначене, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed