Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

Адвокат Храмов М.П., діючи в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою в якій просив позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКП [NUMBER] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 27.01.2007 р. сторони у справі уклали шлюб. 23.07.2019 р. рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі №212/1565/19 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] [INFO] . Приблизно дев?ять років тому (в 2014-2015 роках) мати залишила дитину на батька та виїхала за межі України. Точне місце перебування відповідачки позивачу невідоме. Весь цей час відповідачка не виконувала своїх батьківських обов`язків і навіть не цікавилась життям сина. Син постійно проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] , та повністю перебуває на його утриманні, що підтверджується актом від 05.01.2024 р. та відповідною довідкою. На разі дитина навчається у Відокремленому структурному підрозділі «Гірничий фаховий коледж КНУ». Батько повністю оплачує його освіту, що підтверджується відповідними договорами про надання платних освітніх послуг та довідкою від 24.01.2024 р. Позивач матеріально забезпечений та має місце роботи, що підтверджується відповідним договором. У зв`язку зі збройною агресією РФ позивач мав намір вивезти дитину за кордон, про що склав відповідну заяву одноособово (додається), але у зв`язку з відсутністю згоди матері (оскільки її місцезнаходження невідоме) не зміг цього зробити. Також позивач не може зареєструвати місце проживання дитини за фактичним місцем проживання його та дитини з тих же причин. Крім того, відповідачка має борги, що може мати в майбутньому наслідки для дитини, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру боржників. Тривалий час (приблизно 9 років) відповідачка в порушення вимог закону не виконує свої батьківські обов`язки та повністю усунулась від їх виконання з власної ініціативи. Ухвалою суду від 14 березня 2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07 травня 2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з?явилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Відзив на позов до суду не подала, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконкому Покровської районної в місті ради Козаченко І.В. у судовому засіданні зазначила, що орган опіки та піклування виконкому Покровської районної в місті ради не має достатніх законних підстав і доказів для визначення доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача та представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ч. 1 ст. 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] народився [INFO] , батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.07.2007 р., видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис № 783. Відповідно до висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] затвердженого рішенням виконкому районної в місті ради 17.04.2024р. N?373, [PERSON] згідно з інформацією управління праці та соціального захисту населення виконкому Покровської районної в місті ради від 27.03.2024 N?20.11-08/1226 не перебуває на обліку та не отримує державну соціальну допомогу [PERSON] не перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян N?16 (сервісного центру) Пенсійного фонду України (повідомлення від 02.04.2024 N?0400-010219-6/65079). Відповідно до характеристики начальника дільниці N?2 ТОВ «ЛО1-2011» за час проживання за адресою мкрн. [ADDRESS] з боку сусідів скарг не надходило. Листом Криворізького міського центру соціальних служб від 29.03.2024 N?01-08/166/3 повідомлено, що фахівцем із соціальної роботи було здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] , де мешкає родина [PERSON] , який має на вихованні неповнолітнього сина [PERSON] . Під час відвідування було з?ясовано, що родина проживає в 1-но кімнатній квартирі. У дитини є власне ліжко, облаштоване місце для навчання. Одягом згідно з віком та сезоном забезпечує батько, готові страви та запаси продуктів харчування в наявності. Зі слів батька мати хлопчика вже 9 років проживає в Російській Федерації, на теперішній час офіційно розлучені. Зі слів сина, зі своєю матір?ю він спілкується телефоном раз на місяць. Родині надана послуга разового консультування щодо відповідального ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків та роз`яснені можливі наслідки в разі їх невиконання. Листом лікаря загальної практики ФОП [PERSON] на підставі норм Закону України «Про захист персональних даних» за відсутності правових підстав в наданні запитуваної інформації відмовлено. Спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної в місті ради здійснено виїзд за місцем мешкання неповнолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зі складанням відповідного акту обстеження умов проживання. За вищезазначеною адресою проживають батько [PERSON] , [INFO] , неповнолітній [PERSON] . [INFO] . Умови проживання задовільні, у квартирі чисто та прибрано, є необхідні меблі, побутова техніка. На момент обстеження достатній запас продуктів харчування. Для дитини виділено окреме спальне місце для сну та відпочинку. Куточок для навчання, одяг та взуття відповідно до віку та сезону. Батько створив належні умови для нормального та повноцінного життя сина. У письмовому поясненні неповнолітній [PERSON] зазначив, що останній раз спілкувався з матір`ю місяць тому через смс-повідомлення, кошти та подарунки не присилає, бачив 9 років тому. Мати мешкає в Російській Федерації, участі у вихованні не бере та не цікавиться здоров?ям, батько забезпечує всім необхідним. Погоджується з позбавленням батьківських прав матері стосовно нього. Ураховуючи відсутність відповідача по справі за адресою [ADDRESS] , орган опіки та піклування виконкому Покровської районної в місті ради не має можливості здійснити обстеження умов її проживання, остання не була опитана щодо з?ясування її думки про позбавлення батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] ., пояснила суду, що вже більше 10 років неповнолітній [PERSON] проживає з батьком. Мати неповнолітнього виїхала до Російської Федерації приблизно в цей же час. Мати з сином не спілкується, жодним чином не цікавиться його життям, не виховує його. Свідок намагалась зв?язатись з відповідачкою через соціальні мережі, але остання не відповідає на повідомлення. Заявила, що дану сім?ю вона знає дуже добре, вони постійно спілкуються та дитиною всі ці роки повністю займається батько: забезпечує матеріально, займається вихованням дитини. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення. Він пояснив, що мати покинула його приблизно дев?ять років тому на бабусю та виїхала з країни. Батько в той час працював за кордоном, і, довідавшись що дитина мешкає з бабусею, повернувся до країни і з того часу вони мешкають разом з батьком. Батько повністю займається його вихованням та він перебуває на утриманні батька. Мати жодної участі в його вихованні та забезпеченні не бере. До 2022 року вона навіть не дзвонила сину. З лютого 2022 року мати зрідка телефонує і питає чи він живий. Цим спілкування обмежується, мати не цікавилась жодного разу колом його спілкування, не знає де він навчається і як почувається. Фактично підтвердив відсутність родинних стосунків з матір?ю. Частинами 1-3 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Верховний Суд України у своїх роз`ясненнях, викладених в п. 16 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 зазначав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Судом встановлено, що відповідачка систематично ухиляється від виконання своїх обов`язків, вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини та наявна винна поведінка матері, свідоме нехтування нею своїми обов`язками. Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідачка у порушення вимог ст. 150 СК України самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не бачиться та не спілкується з сином, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, лікуванням, не створює умови для отримання нею освіти. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Вказаний висновок узгоджений з постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дане право було порушено свідомо відповідачкою у справі. Вона знехтувала законним правом дитини та суспільними нормами моралі. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Про винність дій відповідачки свідчить той факт, що вона самостійно змінила своє місце проживання та виїхала за межі країни. Тривалість відсутності відповідачки та невиконання нею своїх батьківських обов`язків свідчить про те, що її поведінку вже неможливо змінити. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В даному випадку, за відсутності матері, права батька та дитини обмежуються необхідністю надання згоди на реалізацію тих чи інших прав дитини, в яких необхідна згода матері, яка самоусунулась від виконання своїх обов`язків. В обставинах збройної агресії проти України зволікання з реалізацією прав дитини може мати більш негативні наслідки та поставити життя та здоров`я дитини під загрозу. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Суд, враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, вважає що буде правомірним втручання в право відповідачки на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, що буде забезпечувати врахування якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Встановлені судом обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Це повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 26.04.2022 р. у справі № 520/8264/19, згідно якої поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. За встановлених обставин, враховуючи права і інтереси дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та необхідність позбавлення [PERSON] , [INFO] , РНОКП [NUMBER] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved