Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, загальною площею 67,1 м2, із господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,1544 га, кадастровий номер 3221281601:01:041:0012, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; у порядку поділу майна подружжя визнати за нею і [PERSON] право власності за кожним на частку житлового будинку та земельної ділянки; визнати її (позивача) особистою власністю автомобіль марки Volkswagen, модель Polo, 2017 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначала, що 07 серпня 2002 року вона і [PERSON] уклали шлюб. Від шлюбу вони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Із 2014 року у неї із [PERSON] з`явився роздільний бюджет, вона із дітьми жили на її заробітну плату, а [PERSON] на свою, із часом сторони повністю втратили взаєморозуміння. У січні 2017 року шлюбні відносини між ними як подружжям остаточно припинилися. 12 жовтня 2020 року за її позовом рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між ними розірвано. 12 листопада 2020 року дане рішення суду набрало законної сили. У період перебування у шлюбі вона та [PERSON] придбали житловий будинок, загальною площею 67,1 м2, із господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,1544 га, кадастровий номер 3221281601:01:041:0012, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на це нерухоме майно зареєстровано за відповідачем [PERSON] Посилалася на те, що оскільки вказане нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, тому відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України це майно є спільним сумісним майном подружжя та належить кожній із сторін у рівних частках, тобто по частки кожному. Також вказувала на те, що 20 липня 2017 року ще у період перебування сторін у шлюбі, за належні їй особисто грошові кошти, отримані нею від продажу житлового будинку та земельної ділянки, отриманих нею у спадок після смерті матері, вона придбала автомобіль марки Volkswagen, модель Polo, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за нею. Оскільки, починаючи із січня 2017 року вона та [PERSON] припинили шлюбні відносини, що встановлено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року у справі №\~361/4236/20 про розірвання шлюбу між сторонами та даний автомобіль придбаний нею у шлюбі, який фактично припинився та існував лише формально, позивач вважає, що на підставі ст. 57 СК України цей автомобіль є її особистою власністю. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, у якому посилався на те, що позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом не обґрунтувала у чому полягає порушення її прав з його боку, він ніколи не порушував її право власності на спірний житловий будинок, у користуванні, володінні та розпорядженні цим будинком позивачу не перешкоджав. Отже, позивач [PERSON] усупереч ст. ст. 15, 16 ЦК України не зазначила, яким чином він порушує, не визнає або оспорює її право власності на набутий у шлюбі житловий будинок, що є підставою звернення до суду з цим позовом. Відсутність таких порушень прав позивача виключає можливість судового захисту прав особи. Щодо позовних вимог про визнання особистою приватною власністю [PERSON] автомобіля марки Volkswagen, модель Polo, зазначав, що даний автомобіль був придбаний за його кошти, оскільки він мав стабільний дохід. Із договору купівлі-продажу цього автомобіля вбачається, що його було придбано за 324068 грн., супутні витрати на додаткове обладнання та переоформлення цього автомобіля становили майже 51000 грн., розмір отриманих позивачем [PERSON] грошових коштів від продажу спадкового майна складав 81000 грн., що спростовує доводи останньої про придбання нею цього автомобіля за її особисті кошти. Доводи [PERSON] про те, що шлюбні відносини між сторонами припинилися із січня 2017 року дійсності не відповідають, вони не підтверджені жодним належним доказом, фактично шлюбні відносини між ними припинилися лише у 2020 році, до цього часу сторони мали спільний бюджет, проживали однією сім`єю, спільно виховували дітей, проживали разом. У травні 2021 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] , у якому просив суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] визнати за ним право власності на частку автомобіля марки Volkswagen, модель Polo, 2017 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , припинити його право власності на частку цього автомобіля та стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію вартості належної йому частки вказаного автомобіля в розмірі 142456 грн. В обґрунтування зустрічних вимог зазначав, що 07 серпня 2002 року сторони уклали шлюб, за час перебування у шлюбі із [PERSON] ними спільно придбано майно, у тому числі й автомобіль марки Volkswagen, модель Polo, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] . Посилався на те, що [PERSON] одноосібно користується цим спірним автомобілем, ключі та свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу перебувають у позивача. Вважаючи цей автомобіль особистою власністю, [PERSON] перешкоджає йому у користуванні цим майном. Враховуючи наведене, він (відповідач) вважає за доцільне провести поділ цього майна, а оскільки даний автомобіль є цінною та неподільною річчю, просив суд стягнути на його користь грошову компенсацію вартості належної йому частки цього автомобіля в розмірі 142456 грн. 50 коп. На підтвердження вартості автомобіля марки Volkswagen, модель Polo, 2017 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , відповідач [PERSON] подав до суду звіт про оцінку майна, який здійснений суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , відповідно до якого вартість вказаного спірного автомобіля становить 284913 грн. Позивач [PERSON] подала до суду відзив на зустрічний позов, у якому вона заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог, посилаючись на те, що із січня 2017 року між сторонами шлюбні відносини були припинені, що встановлено рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року про розірвання шлюбу між сторонами. При цьому, відповідач [PERSON] у судове засідання на розгляд справи про розірвання шлюбу не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути вказану цивільну справу за його відсутності, позов визнав у повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечував, будь-яких заперечень щодо підстав поданого позову до суду не подавав. Таким чином, [PERSON] визнав та погодився з тим, що шлюбні відносини між сторонами припинилися із січня 2017 року, тому позивач вважає, що цей спірний автомобіль марки Volkswagen, модель Polo, 2017 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , є її (дружини) особистою приватною власністю, оскільки придбаний нею за її особисті грошові кошти, після фактичного припинення сторонами шлюбних відносин. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Домітращук І.М. у суді позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені первісні позовні вимоги повністю. Проти задоволення зустрічних вимог щодо визнання спільним майном подружжя спірного автомобіля марки Volkswagen, модель Polo, 2017 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , і його поділу заперечували, просили суд у задоволенні вимог зустрічного позову відмовити повністю. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Письменна Н.В. у суді первісний позов не визнали, просили суд у задоволенні його вимог відмовити та задовольнити поданий відповідачем зустрічний позов. З`ясувавши позицію сторін у справі, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд встановив, що 07 серпня 2002 року відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у м.\~Києві, актовий запис №\~936. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . 12 жовтня 2020 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області цей шлюб між сторонами розірваний. Дане рішення суду набрало законної сили. За змістом ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У ч. ч. 1, 6, 9, 10 ст. 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)\~майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Позивач [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, вказуючи, що за період її перебування у шлюбі з [PERSON] із 07 серпня 2002 року по січень 2017 року ними набуто у власність нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 67,1 м2, із господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,1544 га, кадастровий номер 3221281601:01:041:0012, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , заперечуючи в частині цих вимог, вказував на те, що він ніколи не порушував права [PERSON] на вказане нерухоме майно, позивач звернулася із цими вимогами за відсутності порушення її прав на це майно, тому вважає, що з цих підстав позов у цій частині вимог задоволенню не підлягає. Будь-яких інших заперечень не заявляв. Із матеріалів справи видно, що у період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2003 року, посвідченого нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Попович Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №\~2091, та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №\~782955 за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 67,1 м2, із господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,1544 га, кадастровий номер 3221281601:01:041:0012, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України у п. п. 23, 24 постанови №\~11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Враховуючи факт набуття сторонами спірного нерухомого майна у період шлюбу, право позивача [PERSON] на поділ спільного сумісного майна подружжя, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,1544 га, кадастровий номер 3221281601:01:041:0012, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та визнання за позивачем права власності на частку цього майна подружжя (житлового будинку і земельної ділянки) є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги [PERSON] у первісному позові про визнання автомобіля марки Volkswagen, модель Polo, 2017 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , її особистою власністю і вимоги [PERSON] у зустрічному позові про визнання за ним права власності на частку цього автомобіля, припинення його права власності на цю частку автомобіля та стягнення із [PERSON] грошової компенсації вартості частки вказаного спірного автомобіля в розмірі 142456 грн., суд дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] , посилалась на те, що даний спірний автомобіль належить їй на праві особистою приватної власності, оскільки придбаний нею після припинення фактичних шлюбних відносин із відповідачем [PERSON] та за її особисті грошові кошти, які вона отримала від продажу житлового будинку та земельної ділянки, які вона успадкувала після смерті своєї матері. Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти цих первісних вимог та заявляючи зустрічні вимоги, вказував на те, що шлюбні відносини між ним і [PERSON] фактично були припиненні у 2020 році, спірний автомобіль був придбаний у період перебування сторін у шлюбі, тому належить до спільного сумісного майна подружжя, цей автомобіль був придбаний за його особисті грошові кошти, оскільки грошових коштів отриманих позивачем від продажу успадкованого нею майна не вистачало на придбання автомобіля. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог у первісному позові та зустрічному позові, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 ЦПК України, суд повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які вони посилаються, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення даного спору, які із них визнаються кожною стороною та які підлягають доказуванню. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правовий зміст наведених вище законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають істотне значення для правильного вирішення цивільного спору. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у ст. 57 СК України, відповідно до п. п. 1-3 ч. 1 цієї статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ч. 6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Аналіз наведених норм, дає суду підстави для висновку, що при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя, з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про фактичне припинення шлюбних відносин до офіційного розірвання шлюбу та особистою приватною власністю може бути визнано майно у випадку коли подружжя не оформило офіційно розлучення, але між ними фактично припинено спільне проживання, спільний побут та бюджет, та обсяг прав і обов`язків, не визначається як такі які притаманні подружжю. При вирішенні даного спору, у контексті із заявленими позивачем [PERSON] вимогами у первісному позові та відповідача [PERSON] у зустрічному позові, враховуючи їх обґрунтування, а саме фактичне припинення сторонами шлюбних відносин, доказуванню підлягають обставини щодо часу припинення фактично між сторонами шлюбних відносин, вирішення спору по суті, а відтак визначення належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя чи особистої приватної власності кожного із них залежить від доведеності сторонами зазначених вище обставин та встановлення судом цих обставин під час судового розгляду цивільної справи. Суд встановив, що 20 липня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Автосоюз і [PERSON] укладено договір №\~924069, з приміткою попередній, купівлі-продажу автомобіля Volkswagen, модель Polo, вартістю 330125 грн. (п. 2.1 договору). 23 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Автосоюз та [PERSON] укладено додаткову угоду №\~1 до вказаного договору №\~924069, за умовами якої сторони дійшли взаємної згоди та прийняли рішення про припинення дії договору купівлі-продажу автомобіля №\~924069 від 20 липня 2017 року та передоплати в розмірі 33000 грн., яку покупець [PERSON] сплатила відповідно до умов вказаного вище договору №\~924069, підлягає зарахуванню в рахунок передоплати відповідно до умов договору купівлі-продажу №\~924403 від 23 серпня 2017 року. 23 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Автосоюз та [PERSON] укладено договір №\~924403, за умовами якого позивач [PERSON] зобов`язувалась прийняти та оплатити відповідно до умов цього договору вартість автомобіля Volkswagen, модель Polo, за ціною 324068 грн. Із квитанцій від 20 липня, 25, 30, 31 серпня 2017 року, а також акта прийому-передачі від 31 серпня 2017 року вбачається, що [PERSON] прийняла та оплатила вартість автомобіля марки Volkswagen, модель Polo, 2017 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] у розмірі 330125 грн. та збір у розмірі 10802 грн. 27 коп. за набуття нею права власності на даний автомобіль. Із акта виконаних робіт технічного обслуговування №\~W11483/122069284 вбачається, що за замовленням [PERSON] на автомобіль марки Volkswagen, модель Polo, 2017 року випуску, було встановлено додаткове обладнання, вартість якого становить 39470 грн. 14 коп. 30 серпня 2017 року право власності на автомобіль марки Volkswagen, модель Polo, 2017 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , було зареєстровано за позивачем [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Згідно із ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання , у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Із рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року, ухваленого у справі №\~361/4236/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, видно, що [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, у якому вона просила суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] , в обґрунтування позовних вимог, зокрема, зазначала, що сторони із 2017 року проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства вони не ведуть, тому вона вирішила розірвати цей шлюб, оскільки шлюб носить лише формальний характер. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання автомобіля особистою власністю заперечував факт припинення сторонами шлюбних відносин у січні 2017 року, вказуючи на те, що вони припинені у 2020 році (т. 1 а.\~с. 113), у поданих запереченнях у відповідь на відзив на цей позов вказував, що спільне проживання між сторонами тривало до 2019 року (т. 1 а.\~с. 152), що є суперечливим. У рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року у справі №\~361/4236/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу суд зазначив, що відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позов визнає в повному обсязі, проти задоволення позову він не заперечує. Будь-яких відомостей про те, що відповідач [PERSON] заперечував проти викладених позивачем [PERSON] у позові про розірвання шлюбу тих обставин, що сторони із 2017 року проживають окремо, з цього часу не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства, вказане рішення суду не містить. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає, що хоча обставину про припинення між сторонами у 2017 році шлюбних відносин, зазначену у вказаному рішенні суду від 12 жовтня 2020 року у справі №\~361/4236/20, неможливо віднести до обставин встановлених рішенням суду в іншій справі, які не підлягають доказуються при розгляді іншої справи в розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України, однак відповідач [PERSON] , заперечуючи цю обставину при розгляді даної справи, не надав суду доказів того, що при розгляді справи №\~361/4236/20 про розірвання шлюбу проти даної обставини він заперечував, на підтвердження обставин щодо припинення між сторонами шлюбних відносин із 2019 чи 2020 року будь-яких доказів він не надав. Суд вважає, що, подаючи до суду заяву про визнання позову про розірвання шлюбу, [PERSON] не міг не розуміти наслідків такого визнання ним позову, без зазначення у заяві про визнання позову будь-яких заперечень щодо часу фактичного припинення сторонами шлюбних відносин та їхнього окремого проживання. Свідок [PERSON] , син сторін, у суді показав, що сторони є його батьками, із 2018 року мати і батько почали проживати в різних кімнатах житлового будинку [ADDRESS] , у 2021 році мати разом із ним та його сестрою [PERSON] виїхали із вказаного будинку та проживають окремо від батька. Обставини щодо придбання автомобіля йому невідомі. Свідок [PERSON] у суді показала, що є матір`ю відповідача [PERSON] , проживає вона у місті Сміла, останній раз приїздила в гості до сторін на день народження онуки [PERSON] у грудні 2017 року. До 2018 року у сторін були добрі сімейні відносини, а починаючи уже із 2018 року між сторонами почалися сварки, із серпня 2021 року сторони стали проживати окремо. Спірний автомобіль придбаний за кошти відповідача та деякі кошти позивача. Свідок [PERSON] у суді показав, що зі сторонами він знайомий із 1998 року, вони разом навчалися, відповідач [PERSON] є хрещеним батьком його сина, повідомив, що він та його сім`я спілкувалися із сім`єю [PERSON] , ходили в гості, влітку 2017 році разом сім`ями відпочивали, у 2017 році сім`я [PERSON] була присутня на дні народження сина, приїжджали на власному автомобілі, при купівлі автомобіля [PERSON] попросив його перегнати автомобіль, оскільки [PERSON] не мав на той час водійських прав, зі слів відповідача автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя. Обставини щодо припинення сторонами взаємовідносин як подружжя йому невідомо. Надаючи оцінку показанням зазначених вище свідків, суд дійшов наступних висновків. Суд вважає, що хоча син сторін і пояснив, що батьки з 2018 року проживали в різних кімнатах, однак з огляду на обставини зазначені у позовній заяві позивачем [PERSON] та безумовне визнання позову відповідачем [PERSON] , без будь-яких його заперечень щодо обґрунтування позовної заяви позивачем про розірвання шлюбу, враховуючи вік сина сторін, його пояснення в суді, коли деякі події він не пам`ятав, тому достовірно встановити, що саме із 2018 року, із показань сина сторін, сторони як подружжя фактично припинили шлюбні відносини неможливо. Щодо наданих показів свідків [PERSON] та [PERSON] вони дають підстави для висновку, про те, що вони не в повній мірі були обізнані про характер взаємовідносин між сторонами як подружжям, їхні показання носять характер припущень, оскільки про обставини та відносини між сторонами їм відомо зі слів відповідача [PERSON] , однак намагались дати свідчення, які б сприяли вирішенню справи на користь відповідача, тому суд вважає, що показаннями вказаних свідків не можуть бути підтверджено обставини щодо взаємовідносин між подружжям [PERSON] . Отже ці показання свідків не можуть підтверджувати як факт існування між сторонами шлюбних відносин, наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків подружжя, спільного побуту і бюджету та обсяг прав і обов`язків сторін як подружжя. Також не може підтверджувати факт взаємовідносин між сторонами як подружжям проведення ними у 2017-2018 роках спільного дозвілля та відпочинку чи спільне святкування, враховуючи, що у сторін є спільні діти, що можна розцінити як спільне проведення дозвілля ними в інтересах їхніх дітей. Самі по собі добрі стосунки між сторонами як батьками не можуть бути свідченням ведення цими особами спільного господарства та підтримання ними шлюбних відносин, тому такі обставини не можуть достовірно підтверджувати взаємовідносини сторін як подружжя. Виходячи з наведеного, суд вважає, що хоча спірний автомобіль марки Volkswagen, модель Polo, й придбаний позивачем [PERSON] у період перебування у шлюбі із відповідачем [PERSON] , однак він придбаний нею у період коли шлюбні відносини між сторонами фактично уже були припиненні. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження використання ним для придбання цього спірного автомобіля, право власності на яке зареєстровано за позивачем [PERSON] , коштів, які б належали йому особисто або сторонам у справі як подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Належних і допустимих доказів, які б вказували на наявність між [PERSON] та [PERSON] відносин, притаманних подружжю станом на 2017 рік, враховуючи факт безумовного визнання останнім позову про розірвання шлюбу, відповідачем суду не надано. Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з наведеного, враховуючи, що спірний автомобіль був придбаний позивачем [PERSON] у період коли фактично шлюбні відносини між сторонами були припиненні, що саме по собі виключає придбання його за спільні кошти подружжя, суд вважає, що спірний автомобіль марки Volkswagen, модель Polo, є особистою приватною власністю позивача [PERSON] , тому її позов у цій частині заявлених вимог ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Задоволення судом з викладених підстав первісного позову [PERSON] у частині вимог про визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю позивача, виключає задоволення судом вимог зустрічного позову [PERSON] про поділ цього автомобіля та стягнення на користь відповідача грошової компенсації частки цього автомобіля. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, розглянувши заявлені [PERSON] та [PERSON] вимоги, суд дійшов висновку, що первісний позов [PERSON] про визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, їх поділ у рівних частках та визнання автомобіля особистою приватною власністю позивача підлягає задоволенню, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошової компенсацію вартості частки автомобіля необхідно відмовити. При подачі до суду позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1\~% ціни позову в сумі 10899 грн. 62 коп., що підтверджується наданою квитанцією №\~0.0.20116991000.1 від 12 лютого 2021 року. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене вище, задоволення судом позову [PERSON] у повному обсязі, суд вважає, що із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачений нею при подачі позову судовий збір у розмірі 10899 грн. 62 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved