Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

20.05.2024 року до суду звернувся представник: адвокат Мазур О.С. в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, [INFO] , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та стягнення аліментів. У позові посилалися на те, що 28.04.2007 року між сторонами був укладений шлюб, від якого у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17.03.2016 року у справі № 318/513/16-ц шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу дитина періодично проживала з матір`ю, канікули та вихідні син проводив з батьком в м. Кам`янка-Дніпровська. 25.03.2017 року відповідач уклала повторний шлюб з [PERSON] , в подальшому народила у шлюбі дитину та створила нову сім`ю. З початком військової агресії російської федерації та окупації м. Енергодар на початку березня 2022 року перед сторонами постало питання виїзду на підконтрольну Україні територію в безпечне місце для збереження життя їхньої дитини, однак, відповідач разом з новоствореною родиною прийняла рішення залишитись в м. Енергодар. 22.07.2022 року відповідач дала свою згоду на тимчасовий в`їзд з України до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим та виїзд з неї в період з 22.07.2022 року по 22.07.2023 року їх сину - [PERSON] у супроводі батька позивача у справі, якому дозволила, в разі необхідності, вжити заходи для збереження життя і здоров`я сина. Зазначену згоду засвідчив приватний нотаріус Василівського районного нотаріального округу Железняк О.І. №658. Наприкінці липня 2022 року позивач з сином покинув тимчасово окуповану російською федерацією територію м. Кам`янка-Дніпровська та забрав сина з собою. Через тимчасово окуповану територію України АРК Крим виїхав до Грузії, звідки в Фінляндію, потім в Германію, де на деякий час знайшов прихисток. В березні 2023 року позивач з сином повернувся до України, з цього часу проживає в м. Запоріжжі, разом з дитиною встали на облік як внутрішньо переміщені особи та зареєстрували місце проживання за адресою: [ADDRESS] , де винаймають квартиру. З 01.09.2023 року син навчається на денному відділенні Відокремленого структурного підрозділу «Запорізький фаховий коледж комп`ютерних технологій» Національного університету «Запорізька політехніка». Замовником за договором про надання освітньої послуги для підготовки фахівців №1602 від 01.09.2023 року є батько [PERSON] . Відповідач в силу того, що залишилась на окупованій території будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини не бере. Позивачу відомо, що вона отримала російське громадянство, продовжує проживати в м. Енергодар та працює на Запорізькій атомній електростанції черговим дозиметристом. Відтак, починаючи з липня 2022 року позивач самостійно виховує та утримує сина без будь-якої участі відповідача, яка не бачила сина близько двох років, не цікавиться його життям, не бере жодної матеріальної участі у його утриманні. Позивач вважає, що з відповідача слід стягнути на його користь 1/4 частину від усіх її доходів на утримання їх сина. Позивач має постійний дохід, працює в ТОВ «Артстройхауз» на посаді слюсаря-ремонтника, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує матеріально та піклується, в квартирі, у якій мешкає дитина, створені належні умови для проживання та розвитку. Позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує сина усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про його фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами. Відповідач залишила сина на позивача, залишившись на тимчасово окупованій території зі своєю новою родиною. Наразі, у сина сторін в м. Запоріжжі немає інших осіб, які б його виховували та утримували, окрім рідного батька. Позивач є військовозобов`язаним, особою призовного віку, разом з тим, враховуючи, що він самостійно виховує та утримує дитину, то мобілізація його до ЗСУ призведе до того, що син залишиться без батьківського піклування. Встановлення факту, що позивач як батько самостійно виховує свого сина необхідно для захисту прав та інтересів дитини, прав та інтересів позивача як батька, який займається вихованням та утриманням дитини, а також для подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, переміщення дитини, зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання дитини. Прохали: 1) встановити факт, що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] ; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх її доходів (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову та до повноліття дитини. 24.05.2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання. 23.07.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 02.09.2024 року. 02.09.2024 року позивач та його представник: адвокат Мазур О.С. в судове засідання не з`явилися, 02.09.2024 року представник подала заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримала та прохала задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. 02.09.2024 року відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про що свідчить оголошення про виклик на офіційному сайті Судової влади України, про причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутність не надала, відзив на позов не подала. 02.09.2024 року в судове засідання треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району та [INFO] не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без участі представників, заперечень проти позову не мають. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Тому суд на підставі ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України постановляє заочне рішення. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області народився позивач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 22.02.2002 року. [INFO] в м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області народилася відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України № [NUMBER] від 26.06.2017 року. 28.04.2007 року між сторонами був укладений шлюб, від якого у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.10.2007 року. 17.03.2016 року рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області у справі № 318/513/16-ц шлюб між сторонами розірвано. 25.03.2017 року відповідач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.03.2017 року. З початком військової агресії російської федерації та окупації м. Енергодар Запорізької області на початку березня 2022 року перед сторонами постало питання виїзду на підконтрольну Україні територію в безпечне місце для збереження життя їхньої дитини. Відповідач разом з новоствореною родиною залишилась в м. Енергодар, отримала російське громадянство, що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] від 15.05.2023 року, працює на Запорізькій атомній станції черговим дозиметристом, що підтверджується копіями перепусток. 22.07.2022 року відповідач дала свою згоду на тимчасовий в`їзд з України до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим та виїзд з неї в період з 22.07.2022 року по 22.07.2023 року їх сину - [PERSON] у супроводі батька позивача у справі, якому дозволила, в разі необхідності, вжити заходи для збереження життя і здоров`я сина, що підтверджується заявою, посвідченою приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Железняк О.І. за №658. Наприкінці липня 2022 року позивач з сином покинув тимчасово окуповану російською федерацією територію м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області. Через тимчасово окуповану територію України АРК Крим позивач разом з сином виїхав до Грузії, звідки в Фінляндію, потім в Германію, що підтверджується записами в паспортах громадянина України для виїзду за кордон. В березні 2023 року позивач разом з сином повернувся до України в м. Запоріжжя, де встали на облік як внутрішньо переміщені особи та зареєстрували місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №2303-7501660873 та №2303-7501660874 від 29.06.2023 року. З 01.09.2023 року син [PERSON] навчається на денному відділенні Відокремленого структурного підрозділу «Запорізький фаховий коледж комп`ютерних технологій» Національного університету «Запорізька політехніка», що підтверджується копією договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців №1602 від 01.09.2023 року та копією довідки від 04.09.2023 року. Позивач [PERSON] має постійний дохід, працює в ТОВ «Артстройхауз» на посаді слюсаря-ремонтника, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує матеріально та піклується, в квартирі, у якій мешкає дитина, створені належні умови для проживання та розвитку. Позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує сина усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про його фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами. У сина сторін в м. Запоріжжі немає інших осіб, які б його виховували та утримували, окрім рідного батька. Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного. Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. Відповідно ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1,2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст.157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Згідно п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Порядок судочинства у справах про встановлення юридичних фактів врегульовано статтями 315-319 ЦПК. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: 1) факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій; 2) для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення; 3) встановлення факту не має бути пов`язано з наступним вирішенням спору про право, підвідомчого суду; 5) заявник не має іншої можливості одержати чи поновити документи, які посвідчують факт, що має юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачений інший позасудовий порядок встановлення такого юридичного факту. В даному випадку, метою встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини є повна реалізація прав, як батька дитини, а також оформлення документів, необхідних для отримання ним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Так, з 24.02.2022 року в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24.02.2022 року (з наступними змінами). Відповідно ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають\~призову на\~військову службу\~під час\~мобілізації військовозобов`язані: 4) жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також\~коли особа\~самостійно виховує\~та утримує\~дитину за\~рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. На виконання вимог вказаного закону Постановою КМУ від 16.05.2024 року затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, в якому згідно з Додатком №5 одним із документів, що підтверджує право військовозобов`язаного на відстрочку за п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у Постанові від 13.06.2018 року по справі № 822/2446/17 дійшов висновку, що поняття «одинокий батько» та «одинока матір» є тотожними, та зазначив: відповідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, тому вбачається можливим застосування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ, тобто, для набуття статусу «одинокий батько» необхідні два факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Таким чином суд вважає доведеним факт самостійного виховання та утримання дитини [PERSON] , [INFO] , його батьком позивачем у справі, оскільки останній самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує матеріально та піклується, в квартирі, у якій мешкає дитина, створені належні умови для проживання та розвитку, батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує сина усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про його фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами. При цьому суд враховує, що матір дитини одружена та має іншу сім`ю, проживає на тимчасово окупованій території України в м. Енергодар Запорізької області, де отримала громадянство російської федерації, і у дитини за місцем проживання в м. Запоріжжі, у разі мобілізації батька до ЗСУ, немає інших осіб, які б його виховували та утримували, окрім рідного батька. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у даній справі доказів, з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить висновку про задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, що є підставою для отримання позивачем відстрочки від\~призову на\~військову службу\~під час\~мобілізації за п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Щодо стягнення аліментів. Відповідно ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно ч.1 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Так, відповідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина . Відповідно ч.1\~ст.182\~СК України\~при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує: 1)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини; 2)\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; 3)\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; 3-1)\~наявність на\~праві власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав; 3-2)\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.2\~ст.182\~СК України\~розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний\~гарантований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" в п.17 роз`яснив, що «За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно». Судом встановлено, що сторони на час розгляду справи судом не перебувають у шлюбі, мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на повному його утриманні, домовленості між сторонами про способи виконання обов`язку утримувати дитину не досягнуто, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає, хоча остання працює та її майновий стан дозволяє матеріально допомагати дитині та сплачувати аліменти. Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.05.2024 року і до досягнення повноліття. Крім того, відповідно ч. 1, 8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Так як відповідач відзив на позов не подала, будь-яких заперечень суду не надала, то суд вирішив справу за наявними матеріалами. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1,5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Таким чином, суд вважає, що наявні матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн. за вимогою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, за вимогою про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки позивачем не заявлено вимоги щодо розподілу судових витрат, то суд під час ухвалення рішення не вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Однак, згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. за вимогою про стягнення аліментів, а тому судових витрат не поніс, то судовий збір в сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Оскільки відповідач\~зареєстрована на\~тимчасово окупованій\~території України\~в м.\~Енергодар Запорізької\~області,\~то відповідно\~ч.2\~ст.12-1\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»,\~остання має\~бути повідомлена про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень або шляхом розміщення тексту відповідного судового рішення на офіційному веб-порталі судової влади України, з урахуванням вимог, визначених Законом України "Про доступ до судових рішень", у разі обмеження доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Outcome: approved