Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~У жовтні 2021 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє опікун [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу жилого будинку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що позивачу, [PERSON] , на праві приватної власності належала частки житлового будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~21.06.2019 року між недієздатним [PERSON] , в інтересах якого діяла опікун [PERSON] , та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу цієї частки житлового будинку. Як вказано у договорі, продаж частки житлового будинку, за домовленістю сторін, вчинено за 35\~000 грн., які [PERSON] , в інтересах [PERSON] , отримала повністю від [PERSON] до підписання цього договору. Проте, дані обставини викладені в п. 2 вказаного договору не відповідають дійсності. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] не здійснила передачу коштів в розмірі 35 000 грн. відповідно за договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 21.06.2019 року, а ні безготівковим, а ні готівковим шляхом. \~ \~ \~ \~Також відповідно до п. 7 даного Договору право власності на частку житлового будинку у [PERSON] виникає з дня державної реєстрації за нею права власності на частку житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як відомо позивачу та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідач не зареєструвала право власності на частки житлового будинку придбаного за Договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 21.06.2019 року. Таким чином право власності у відповідача на житлового будинку не виникло. \~ \~ \~ \~Просила суд розірвати Договір купівлі-продажу частки житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 72,7 кв.м., посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі № 1-1977. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 18 жовтня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 29 листопада 2021 року відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 13 січня 2022 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову вказала, що при укладенні договору купівлі-продажу частки житлового будинку державним нотаріусом посвідчено даний правочин та одночасно проведено державну реєстрацію права власності у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державним нотаріусом також їй надано витяг з реєстру речових прав. Грошові кошти за придбане нею майно повністю сплачені до підписання договору, про що чітко вказано у п.п.2, 4, 13, 17 договору. Жодних зауважень з боку позивача не було. Після підписання пройшло два роки, перш ніж позивач вказав про не сплату грошових коштів, тому вважають безпідставними доводи позивача про невиконання нею обов`язку сплати грошових коштів. Між нею та [PERSON] нормальні сімейні стосунки, як у брата та сестри. Він є нормальною людиною та подав до суду заяву про поновлення дієздатності. Жодного наміру розірвати договір їй не висловлював. Також є спір щодо визнання договору недійсним. Вважає, що його опікун переслідує лише якісь власні інтереси щодо предмету спору. Просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 04 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.10.2023 року, на підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи №422 від 24.10.2023 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 24.10.2023 року, який проведений, у зв`язку з припиненням повноважень судді Ковальчук Л.М. справа прийнята до провадження судді Пінкевич Н.С. В судове засідання з`являлися опікун позивача [PERSON] та представник позивача адвокат Нікушина Валерія Сергіївна. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити У судовому засіданні відповідач заперечувала проти задоволення позову, з підстав, вказаних у відзиві. Третя особа Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1\~ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За загальним правилом: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч.1 ст. 202 ЦК України); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України); правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Згідно з положеннями ст. ст. 6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Укладаючи договір дарування, сторони діяли вільно, самостійно прийняли рішення про укладення такого правочину. \~ \~ \~ \~При розгляді справи судом встановлено, що 21 червня 2019 року між недієздатним [PERSON] , в інтересах якого діяла опікун [PERSON] , та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу частки житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 72,7 кв.м (надалі житловий будинок), посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі № 1-1977. \~ \~ \~ \~За даним Договором [PERSON] від імені [PERSON] продала, а [PERSON] купила належну [PERSON] на праві приватної власності частку житлового будинку [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Відчужувана частка житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд належить [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 15.06.2004 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 2-2313, та зареєстрованого в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 30.06.2004 року за номером 257 в книзі № 1. \~ \~ \~ \~Продавець [PERSON] є недієздатною особою, від імені якого діяла опікун [PERSON] на підставі розпорядження № 961 Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.06.2002року та рішення виконавчого комітету Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 53 від 02.05.2019 року. \~ \~ \~ \~Згідно з п. 2 вказаного договору купівлі-продажу частки житлового будинку продаж зазначеної вище частки житлового будинку, за домовленістю сторін, вчиняється за 35\~000 грн. (тридцять п`ять тисяч гривень), які [PERSON] , в інтересах [PERSON] отримала повністю від [PERSON] до підписання цього договору. Ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Частина 1 ст. 626 ЦК України, визначає договір як домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення змісту або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ч.1\~статті 638,\~договір є\~укладеним,\~якщо сторони\~досягли згоди\~з усіх\~істотних умов\~договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Згідно з частиною другою статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Відповідно до частини третьої статті 692 ЦК України якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару, продавець набуває право вимоги такої оплати, або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, викладено правову позицію, відповідно до якої оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. За правилами ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) й тягне за собою припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п.2 договору вказано, що «продаж зазначеної вище частки житлового будинку, за домовленістю сторін, вчиняється за 35\~000 грн. (тридцять п`ять тисяч гривень), які [PERSON] , в інтересах [PERSON] отримала повністю від [PERSON] до підписання цього договору» Договір містить підписи як покупця [PERSON] , так і опікуна [PERSON] . При цьому договір містить застереження «Цей договір прочитаний нами, [PERSON] та [PERSON] , до його підписання. Ми підтверджуємо відсутність у нас заперечень щодо кожної з умов цього договору, а також те, що кожна з нас вільно володіє українською мовою, однаково розуміє значення, умови договору та його правові наслідки, про що свідчать наші особисті підписи». При розгляді справи [PERSON] не надала суду жодного доказу на підтвердження невиконання [PERSON] умов договору щодо оплати за придбане майно. Натомість формулювання та тлумачення умов договору містить чітке та безальтернативне підтвердження виконання сторонами умов договору. Також [PERSON] у судовому засіданні не надала обґрунтованих пояснень щодо причин підписання договору з такими умовами за відсутності оплати, як вона стверджує. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять жодного доказу невиконання відповідачем в повному обсязі умов договору купівлі-продажу жилого будинку, що б знайшло прояв у несплаті грошових коштів за придбання жилого будинку є предметом цього договору, відсутні істотні порушення умов договору, що б спричинило значну шкоду позивачу та виражалась би у неотриманні відповідних грошових коштів за придбаний товар. По суті позивач обмежилась лиш власними поясненнями. Також не заслуговують на увагу доводи [PERSON] про відсутність державної реєстрації права власності за [PERSON] . За ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. \~ \~ \~ \~На підтвердження доводів щодо проведення державної реєстрації права власності на спірне майно, відповідач надала суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №171322095 від 21 червня 2019 року, за яким державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. при посвідченні договору купівлі-продажу здійснила у відповідності до чинного законодавства реєстрацію права власності на частини вищевказаного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу. \~ \~ \~ \~Доказів на спростування вищевказаного витягу позивач суду не надав. \~ \~ \~ \~ У постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц зазначено, що «згідно з ч.3 ст.13 ЦК України не допускається дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного судочинства є добросовісність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення». Отже, зважаючи на недоведеність позивачем порушеного, невизнаного або оспорюваного права на отримання коштів за відчужене майно, та враховуючи факт відчуження у подальшому [PERSON] спірного майна, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed