Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

У квітні 2024 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про розірвання шлюбу. Вимоги позову мотивовані тим, що з 2022 р. відносини між подружжям погіршились, сторони припинили спільне проживання, ведення спільного побуту та взагалі перестали спілкуватись один з одним. Позивачка вказала, що її з відповідачем сімейні відносини фактично припинились і остаточно себе вичерпали, а тому збереження шлюбу суперечить її інтересам. Ухвалою від 19.04.2024 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 20.05.2024. В судове засідання 20.05.2024 сторони не з`явилися, позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, а від відповідача на електронну адресу суду надійшла сканована копія його заяви про визнання позову. За результатами дослідження матеріалів справи та заяви відповідача у суду виникли обґрунтовані сумніви у тому, що заява про визнання позову підписана відповідачем. На цій підставі суд своєю ухвалою від 20.05.2024 відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову та відклав розгляд справи на 07.08.2024, визнавши явку сторін в судове засідання обов`язковою. В судовому засіданні 07.08.2024 позивачка пояснила, що впродовж останніх п`яти років відповідач проживає в Німеччині, де фактично створив нову сім`ю, що і спонукало її пред`явити позов про розірвання шлюбу. З огляду на викладене суд зобов`язав позивачку з`ясувати місце проживання відповідача у Федеративній Республіці Німеччина, надати позовну заяву з додатками у перекладі на німецьку мову та відклав розгляд справи на 04.09.2024. В судовому засіданні 04.09.2024 позивачка пояснила, що відповідач відмовився повідомити їй адресу свого місця проживання у Федеративній Республіці Німеччина, водночас вона заявила про підтримання позовних вимог і наполягала на розірванні шлюбу з підстав фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин та небажання зберігати шлюб. Відповідач судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надійшли скановані копії його заяви про визнання позову та його особистих документів. Вирішуючи питання прийняття заяви про визнання позову, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів. Відповідно до положень частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. За змістом положень цивільного процесуального закону допускається подання фізичною особою до суду заяви як у паперовій формі, так і в електронній формі через електронний кабінет у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системиз обов`язковим скріпленням такої заяви власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.09.2023 по справі № 204/2321/22, звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом також є належним та правомірним способом звернення до суду, що ототожнюється зі зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку, і має кваліфікуватися як безпосереднє звернення до суду, проте обов`язковим реквізитом такої заяви має бути електронний цифровий підпис. Дослідженням заяви відповідача про визнання позову установлено, що її не підписано електронним цифровим підписом. Наведене означає, що вказану заяву подано без додержання вимог частини другої статті 183 ЦПК України, що відповідно до частини четвертої цієї норми є підставою для повернення її відповідачу без розгляду. Заслухавши позивачку та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29.10.1994 Лівобережним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з філією Державного центру розвитку сім`ї, актовий запис № 1992. У подружжя є повнолітня дочка [PERSON] , 2000 р.н. З пояснень позивачки вбачається, що останні п`ять років відповідач постійно проживає у Федеративній Республіці Німеччина однією сім`єю з іншою жінкою, що призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбно-сімейних відносин. Наведені обставини і послугували підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом. Право на припинення шлюбу передбачене нормою статті 56 Сімейного кодексу України (далі - СК України), за змістом якої кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, а примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Частина третя статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України). За приписами частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З урахуванням сукупності установлених обставин суд дійшов до переконання, що розлад подружніх стосунків сторін не є тимчасовим явищем і передумови для збереження їх шлюбу відсутні, у зв`язку з чим визнає обґрунтованими доводи позову про те, що подальше збереження шлюбу, який наразі існує лише формально, порушить засаду добровільності шлюбу і буде суперечити інтересам позивачки, що є підставою для його розірвання. З огляду на результат розгляду справи суд відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачкою судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved