Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

27.03.2024 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авансар», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В.О. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих грошових коштів, у якому просить визнати виконавчий напис, вчинений 01.06.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. та зареєстрований в реєстрі за № 76828, таким, що не підлягає виконанню, а також, в порядку повернення стягнутих за цим виконавчим написом грошових коштів, стягнути з відповідача на свою користь 30529,86 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюваний виконавчий напис було вчинено з порушенням встановленого законом порядку, а отже стягнуті з нього на користь відповідача внаслідок примусового виконання вказаного виконавчого напису грошові кошти, як вважає позивач, останнім отримано безпідставно, а тому звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою від 01.04.2024 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів відповідачем отримано, про що свідчить квитанція про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС та довідка про доставку електронного документа до електронного кабінету підсистеми «Електронний суд». Разом з тим, у встановлений в ухвалі строк відповідач відзив на позовну заяву до суду не подав. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 01.06.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 76828, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Авансар», яке є правонаступником ПАТ «Банк Михайлівський», заборгованості за кредитним договором № 200079148, укладеним 01.08.2014 р. між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] , яка виникла за період з 10.05.2016 р. по 28.05.2021 р. у сумі 62030,77 грн, а разом з платою за вчинення цього виконавчого напису загальна сума, що підлягає стягненню з [PERSON] становить 62880,77 грн. Разом з тим, кредитний договір № 200079148 від 01.08.2014 р., який був укладений між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] , нотаріально не посвідчувався, що підтверджується його копією, яка міститься у матеріалах справи. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. за № 1172 (далі - Перелік № 1172). Із моменту прийняття цієї постанови і до 10.12.2014 р. була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п.1 Переліку № 1172). 10.12.2014 р. набула чинності постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, зокрема, Перелік № 1172 був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п.2 Переліку № 1172). Саме цю норму застосував приватний нотаріус, вчиняючи оскаржуваний виконавчий напис. Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. у справі № 826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п.1 та п.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 р., визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на кредитному договорі, який не посвідчено нотаріально, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено, що оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що виконавчий напис було вчинено приватним нотаріусом на підставі кредитного договору, який нотаріально не посвідчувався, що свідчить про порушенням ним вимог Закону України «Про нотаріат» та Переліку № 1172, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне визнати виконавчий напис, вчинений 01.06.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. та зареєстрований в реєстрі за № 76828, таким, що не підлягає виконанню. Щодо вимог про повернення стягнутих з позивача за виконавчим написом грошових коштів у порядку його примусового виконання, як таких, що отримані відповідачем безпідставно, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що на підставі виконавчого напису, вчиненого 01.06.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 76828, приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. було відкрито виконавче провадження № 68710132. Так, заявляючи вимогу про повернення грошових коштів, стягнутих з нього у рамках вказаного виконавчого провадження, позивачем на підтвердження заявленої суми в розмірі 30529,86 грн надано копії платіжних інструкцій. Отже, з наданих стороною позивача доказів, судом встановлено, що у рамках виконавчого провадження під час примусового виконання виконавчого напису, який в судовому порядку визнано таким, що не підлягає виконанню, з позивача фактично стягнуто 30529,86 грн. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Крім того, якщо у заявлену позивачем суму примусово стягнутих за виконавчим написом грошових коштів входять витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця, суд вважає, що позивач, як особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування за рахунок відповідача, але на підставі ст. 22 ЦК України. Враховуючи, що відпали правові підстави для набуття ТОВ «Авансар» примусово стягнутих з [PERSON] за виконавчим написом грошових коштів у сумі 30529,86 грн, яка підтверджується матеріалами справи, оскільки цей виконавчий напис в судовому порядку визнано таким, що не підлягає виконанню, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів також є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 30529,86 грн. Разом з тим, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Так, на підтвердження факту надання і отримання професійної правничої допомоги, а також факту її оплати, позивачем подано до суду договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанцію, відповідно до яких загальний розмір отриманої професійної правничої допомоги складає 11200,00 грн. Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, оскільки судом встановлено, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та неспівмірним зі складністю справи і обсягом наданих адвокатом послуг, суд приходить до висновку, що розмір реальних витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 5000,00 грн. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved