Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 25.08.2021 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22032000528784, відповідно до умов якого АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» надав [PERSON] у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби, а [PERSON] зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання у повному обсязі. Надання кредиту було погоджено на наступних умовах: сума виданого кредиту - 114 400 грн. 00 коп.; дата надання кредиту - 25.08.2021 року, кінцева дата повернення кредиту - 25.08.2024 року; строк кредитування - 36 місяців; цільове призначення - споживчі потреби; процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001% річних, на прострочену заборгованість - 56% річних; щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 25.08.2021 року по 24.06.2022 року - 3% від суми кредиту; з 25.06.2022 року по 24.03.2023 року - 2,25% від суми кредиту; з 25.03.2023 року по 24.12.2023 року - 1,5% від суми кредиту; з 25.12.2023 року по 25.08.2024 року - 0,925% від суми кредиту. АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] обумовлену суму грошових коштів. У свою чергу, [PERSON] зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів та комісії у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 156 150 грн. 26 коп., з якої: 102 952 грн. 09 коп. - заборгованість простроченого кредиту; 2 грн. 18 коп. - заборгованість за процентами; 53 196 грн. 00 коп. - заборгованість прострочених комісій. З урахуванням вищевикладеного, АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості та вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 04.07.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяви по суті справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. До судового розгляду від представника позивача через підсистему Електронний суд Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надійшло клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного судового рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву, від нього не надходило. Про дату, час та місце судового засідання [PERSON] повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем його проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення на його номер телефону, вказаний у матеріалах справи. Як вбачається з відомостей, отриманих судом за результатами перевірки стану поштового відправлення (веб-доступ https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html), поштові відправлення з судовими повістками та копією ухвали суду від 04.07.2024 року не були вручені [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання та повернуті до суду у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що 25.08.2021 року [PERSON] особисто підписав заяву-згоду № 1156470 на укладання Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб (а.с. 149), внаслідок чого шляхом приєднання між [PERSON] та АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» було укладено публічний універсальний договір банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у редакції, чинній на момент укладення (а.с. 123-148). У цей же день, 25.08.2021 року, між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22032000528784 (а.с. 9-11), який разом з універсальним договором банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб утворює єдиний договір. Відповідно до п. 1.1-1.3 кредитного договору № 22032000528784 від 25.08.2021 року (а.с. 9-11) АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» зобов`язався надати [PERSON] кредит у тимчасове платне користування, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та комісії, а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому договором. Надання кредиту було погоджено на наступних умовах: сума виданого кредиту - 114 400 грн. 00 коп.; дата надання кредиту - 25.08.2021 року, кінцева дата повернення кредиту - 25.08.2024 року; строк кредитування - 36 місяців; цільове призначення - споживчі потреби; процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованості - 0,001% річних, на прострочену заборгованість - 56% річних; щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 25.08.2021 року по 24.06.2022 року - 3% від суми кредиту; з 25.06.2022 року по 24.03.2023 року - 2,25% від суми кредиту; з 25.03.2023 року по 24.12.2023 року - 1,5% від суми кредиту; з 25.12.2023 року по 25.08.2024 року - 0,925% від суми кредиту. Невід`ємною частиною кредитного договору є графік платежів (а.с. 10), який містить інформацію щодо порядку погашення заборгованості, сплати щомісячних платежів, їх розподілу, у тому числі з урахуванням встановленої черговості, а також інформацію щодо реальної річної процентної ставки та реальної вартості наданого кредиту. Крім того, додатком до кредитного договору № 22032000528784 від 25.08.2021 року є паспорт споживчого кредиту (а.с. 122), який містить інформацію щодо специфікації та інші характеристики споживчого кредиту, що передбачені ЗУ «Про споживче кредитування». Кредитний договір № 22032000528784 від 25.08.2021 року особисто підписаний [PERSON] та уповноваженим представником АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» шляхом проставлення підпису на кожній сторінці примірнику договору. Всі інші документи, що стосуються надання споживчого кредиту (паспорт споживчого кредиту, графік платежів), так само особисто підписані [PERSON] , що свідчить про погодження між сторонами істотних умов кредитного договору та доведення їх до відома споживача. Таким чином, суд приходить до висновку, що 25.08.2021 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 22032000528784 від 25.08.2021 року, за яким АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» зобов`язалося надати [PERSON] . споживчий кредит у погодженому розмірі, а [PERSON] зобов`язався повернути таку ж саму суму грошових коштів, сплатити проценти за користування кредитом та комісійну винагороду згідно погодженого графіку. З наданої АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» виписки з особового рахунку (а.с. 86-117) судом підтверджено, що 25.08.2021 року на рахунок [PERSON] , зазначений у п. 1.3 кредитного договору, АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» було перераховано суму грошових коштів у розмірі 114 400 грн. 00 коп. Призначенням платіжної операції вказано надання кредитних коштів згідно кредитного договору № 22032000528784 від 25.08.2021 року. З цієї з виписки (а.с. 86-117) судом також встановлено, що [PERSON] повністю використав надані кредитні кошти, а також забезпечував наявність на власному рахунку суми грошових коштів, необхідної для списання АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» кожного місяця в рахунок повернення кредиту, сплати процентів та щомісячної комісії. Вказані дії свідчать про підтвердження [PERSON] факту укладення кредитного договору та існування відповідного зобов`язання. Таким чином, судом встановлено, що АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» свої зобов`язання за кредитним договором № 22032000528784 від 25.08.2021 року виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту. У свою чергу, з виписки з особового рахунку (а.с. 15-28, 31-86), а також наданого розрахунку заборгованості судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів та щомісячної комісії у повному обсязі не виконав, здійснивши лише часткове погашення заборгованості. Внаслідок цього за особовим рахунком [PERSON] утворилася прострочена заборгованість за кредитним договором № 22032000528784 від 25.08.2021 року. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. З розрахунку заборгованості (а.с. 29-30) судом встановлено, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 22032000528784 від 25.08.2021 року, укладеного з АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», становить 156 150 грн. 26 коп., з якої: 102 952 грн. 08 коп. - заборгованість простроченого кредиту; 2 грн. 18 коп. - заборгованість за процентами; 53 196 грн. 00 коп. - заборгованість прострочених комісій. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Зважаючи на умови кредитування, визначені в кредитному договорі № 22032000528784 від 25.08.2021 року, паспорті споживчого кредиту, а також зважаючи на здійснення [PERSON] часткового погашення виниклої заборгованості, суд погоджується з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості, вважає його правильним та обґрунтованим лише в частині розрахунку заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом. Разом з тим, вирішуючи питання про наявність заборгованості [PERSON] зі сплати комісійної винагороди та можливості її стягнення на користь позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічний висновок також було зроблено у Постанові КЦС ВС від 29.11.2023 року у справі № 461/2857/20. У Постанові КЦС ВС від 08.03.2023 року у справі № 204/2820/21 за позовом позичальника до АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» про визнання недійсними умов кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісійної винагороди було зроблено наступні висновки: «Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. В пункті 1.2 кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) визначена з 18 листопада 2018 року по 17 червня 2020 року - 3%; з 18 червня 2020 року по 17 грудня 2020 року - 2,5%; з 18 грудня 2020 року по 17 червня 2021 року - 1,5%; з 18 червня 2021 року по 18 листопада 2021 року - 0,925% від суми кредиту. Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 8 графіку). Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування із 18 грудня 2019 року по 18 листопада 2021 року складає 42 833,04 грн. Однак, встановивши у кредитному договорі № 22035000224331 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 42 833,04 грн, банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (42 833,04 грн) є суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого [PERSON] (90 080 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним. У справі, яка переглядається, АТ «Банк «Кредит Дніпро» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, визнаючи недійсним умови пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору № 22035000224331 від 18 листопада 2019 року, укладеного між [PERSON] та АТ «Банк «Кредит Дніпро», в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Верховний Суд погоджується з такими висновками, оскільки в контексті обставин цієї справи, предмета та підстав позову, а також характеру спірних правовідносин, оспорювані умови кредитного договору є недійсними відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 за позовом АТ «Банк «Кредит Дніпро» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом [PERSON] до АТ «Банк «Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору частково недійсним». Необхідність сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості передбачено положеннями п. 1.2 кредитного договору № 22032000528784 від 25.08.2021 року (а.с. 9). На додаток до цього, у п. 2.1 кредитного договору передбачено придбання супутніх послуг у виді послуг з розрахунково-касового обслуговування, вартість яких визначається окремо згідно з тарифами, що публікуються на офіційному сайті банку та не є складовою частиною цього договору. У свою чергу, погоджений графік платежів за кредитним договором (а.с. 10) містить розрахунок необхідності сплати комісії саме за обслуговування кредитної заборгованості (колонка № 7), а не за розрахунково-касове обслуговування (колонка № 8, яка є пустою). Разом з тим матеріали позовної заяви не містять будь-якого підтвердження, що АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» повідомив [PERSON] про конкретний перелік та обсяг дій банку, що складають послуг обслуговування кредитної заборгованості, між сторонами було погоджено цей перелік, а також вартість такої послуги. Крім того, матеріали позовної заяви не містить будь-якого підтвердження, що зміст послуги з обслуговування кредитної заборгованості не складають дії банку, вчинення яких [PERSON] має право вимагати безоплатно в аспекті реалізації права споживача. Ураховуючи, що позивачем не зазначено та не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем (відповідачем) при укладенні кредитного договору, то положення п. 1.2 кредитного договору № 22032000528784 від 25.08.2021 року щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, з урахуванням вищевикладених висновків ВС суд також звертає увагу на ті обставини, що розмір комісії, належний до сплати [PERSON] (81 595 грн. 80 коп. згідно затвердженого графіку платежів), становить значну частину від суми наданого кредиту, що ставить під сумнів дотримання сторонами принципу справедливості. У постанові КЦС ВС від 31.05.2023 року у справі № 635/5911/18 зроблено наступні висновки щодо нікчемності правочину. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що положення п. 1.2 кредитного договору № 22032000528784 від 25.08.2021 року щодо обов`язку [PERSON] щомісячно сплачувати комісійну винагороду без доказів наявності, переліку та погодження таких послуг з відповідачем, є недійсними (нікчемними) в силу вказівки закону (ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування»), що суд має врахувати в силу свого положення навіть, якщо жодна з сторін цього не вимагає. На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] заборгованості зі сплати комісійної винагороди не можуть бути задоволені. У зв`язку з цим суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість розміру заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 22032000528784 від 25.08.2021 року лише у розмірі 102 954 грн. 26 коп., з яких: 102 952 грн. 08 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 2 грн. 18 коп. - заборгованість за процентами. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору з [PERSON] , доведено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх використання, а також доведено і обґрунтовано виникнення заборгованості у загальному розмірі 102 954 грн. 26 коп., з яких: 102 952 грн. 08 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 2 грн. 18 коп. - заборгованість за процентами. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2 422 грн. 40 коп.). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, зважаючи на розмір задоволених позовних вимог відносно їх заявленого розміру, на користь АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» підлягає стягненню 1 598 грн. 80 коп. понесених витрат зі сплати судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial