Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), філії - Хмельницького обласного управління АТ «Ощадбанк» про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 березня 2023 року між позивачкою та АТ «Ощадбанк» укладено додатковий договір № 51 до Договору № 883925-201009-092250 від 15 березня 2023 року. Предметом договору є розміщення [PERSON] у АТ «Ощадбанк» грошових коштів на суму 54 700 дол. США на безстроковому поточному рахунку, з оплатою 4% річних. 17 травня 2023 року між позивачкою та АТ «Ощадбанк» укладено додатковий договір № 52 до Договору № 883925-201009-092250 від 15 березня 2023 року. Предметом договору є розміщення [PERSON] у АТ «Ощадбанк» грошових коштів на суму 55 006 дол. США, з оплатою 10% річних. [PERSON] звернулась до АТ «Ощадбанк» щодо повернення вкладу, однак працівники банку повідомили, що діючі депозитні рахунки на ім`я позивачки у банку відсутні. 14 вересня 2023 року [PERSON] звернулась із заявою до Шепетівського РУП ГУ НП в Хмельницькій області про вчинення кримінального правопорушення. Вважає відмову АТ «Ощадбанк» у поверненні їй коштів безпідставною та просить суд стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на її користь 82 100 дол. США, що по курсу НБУ складає 3 215 659,96 грн та суму судових витрат. Ухвалою судді від 23 квітня 2024 року відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. У травні 2024 року представник АТ «Ощадбанк» - адвокат Калюжний С. С. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Указував на те, що позивачкою на підтвердження договірних правовідносин не надано документів, визначених статтею 1059 ЦК України, Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затверджених постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 та Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Правління НБУ від 25 вересня 2018 року № 103, які б підтверджували факт укладення банківського вкладу та факт внесення коштів на вкладний рахунок, тобто факт дотримання письмової форми договору банківського вкладу. Кошти зазначені в позовній заяві та, що становлять предмет позовних вимог позивачки, [PERSON] до банку не передавала, а банк їх не отримував. За відсутності будь-яких доказів на підтвердження передачі коштів згідно договору банківського вкладу, прийняття вказаних коштів банком від вкладника, договори банківського вкладу, на які посилається позивачка є неукладеними, будь-які права та обов`язки для сторін за ними не виникли. Зазначає, що згідно з витягом з ЄРДР [PERSON] є потерпілою особою в кримінальному провадженні № 12023244000001770. Так, в разі встановлення винних осіб, не позбавлена права звернутися до них з відповідним позовом. Також представник АТ «Ощадбанк» у відзиві вказує на те, що позов пред`явлено до неналежного співвідповідача - філії, яка не є юридичною особою, а отже філія - Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» не може бути співвідповідачем у даній справі, в силу вимог статті 48 ЦПК України. У червні 2024 року представник [PERSON] - адвокат Силаков М.А. подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що відсутність реєстрації договору в системі обліку банку та, відповідно, не зарахування коштів до каси, не може бути підставою для відмови у поверненні коштів. Ухвалою суду від 18 червня 2024 року закінчено підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено статтями 77-79 ЦПК України. Як встановлено судом, що 27 березня 2023 року між [PERSON] та АТ «Ощадбанк» в особі завідувачу сектору роздрібного бізнесу [PERSON] укладено додатковий договір № 51 до договору № 883925-201009-092250 від 15 березня 2023 року, згідно якого позивачкою внесено на депозитний рахунок банку грошові кошти у розмірі 54 700 дол. США. Згідно з пунктом 1.1. та 1.2 Договору, грошові кошти в розмірі 54 700 дол. США були розміщені на безстроковому поточному рахунку № [NUMBER] зі сплатою 4% річних. 21 березня 2023 року на рахунок [NUMBER] були зараховані грошові кошти в розмірі 54 700 дол. США, що підтверджується копією платіжного доручення. Суд також установив, що17 травня 2023 року між [PERSON] та АТ «Ощадбанк» в особі завідувачу сектору роздрібного бізнесу [PERSON] укладено додатковий договір № 52 до договору № 883925-201009-092250 від 15 березня 2023 року, згідно якого позивачкою внесено на депозитний рахунок банку грошові кошти у розмірі 55 006 дол. США. Згідно з пунктом 1.1. та 1.2 Договору, грошові кошти в розмірі 55 006 дол. США були розміщені на поточному безстроковому рахунку № [NUMBER] зі сплатою 10% річних. З матеріалів справи, зокрема з виписки по рахунку № [NUMBER] , вбачається, що станом на 25 липня 2023 року зазначено доступну суму 56 044,82 дол. США. 26 липня 2023 року на рахунок [NUMBER] були зараховані грошові кошти в розмірі 27 400 дол. США, що підтверджується копією платіжного доручення. Судом безспірно встановлено, що вказані банківські договори від 27 березня 2023 року № 51 та від 17 травня 2023 року № 52 у судовому порядку не розірвано, недійсними не визнано, а тому їх чинність презюмується. Крім цього, факт внесення грошових коштів позивачкою на рахунок відкритий у АТ «Ощадбанк» № [NUMBER] підтверджується випискою із руху коштів по рахунку [PERSON] та платіжними дорученнями, належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи, що жодним чином не спростовано представниками відповідача у справі. Установлено, що 15 вересня 2023 року філією - Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» було надано позивачці довідку № 24 про те, що діючі депозитні рахунки на ім`я [PERSON] в іноземній валюті відсутні. 14 вересня 2023 року [PERSON] звернулась із заявою до Шепетівського РУП ГУ НП у Хмельницькій області про вчинення кримінального правопорушення. На момент звернення позивачки з позовом до суду, до ЄРДР внесене кримінальне провадження № 12023244000001770, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України, в якому обвинувачувалась [PERSON] . Вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 липня 2024 року [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.ч.2,3,4,5 ст.191, ч.ч.1,2 ст.366, ч.ч.1,2 ст.209 КК України. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що співвідповідачем у справі [PERSON] зазначила філію - Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк». Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Вбачається, що філія - Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» не є належним відповідачем у справі, оскільки не є самостійною юридичною особою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином суд приходить до висновку про відмову в позові [PERSON] до філії - Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» з тих підстав, що вона не може бути відповідачем у даній справі, в силу вимог статті 48 ЦПК України. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Частинами першою, другою статті 202 ЦК України, передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). За змістом статей 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частина перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договорів). Частиною третьою статті 1060 ЦК України визначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Тлумачення частини першої та третьої 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу або на першу вимогу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України). Відповідно до положень частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року). Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року). Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі є одним з основоположних елементів правової держави («ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 52, 53, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що «договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми». Такий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19) та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-22658св18) зазначено, що «укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 01 лютого 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-677св18), від 24 жовтня 2018 року у справі № 752/3746/15-ц (провадження № 61-21029св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-40082св18), від 14 листопада 2019 року у справі № 752/3746/15-ц (провадження № 61-6196св19), від 03 червня 2020 року у справі № 752/7208/15-ц (провадження № 61-14740св19), що свідчить про його усталеність в судовій практиці розгляду спорів даної категорії. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21), не знайшовши підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, наголосила, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх. У частинах першій, другій та третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про стягнення грошових коштів підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до статті 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про стягнення грошових коштів підлягають задоволенню, тому сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 15 140,00 грн необхідно стягнути з АТ «Ощадбанк» на користь [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved