Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є виселення [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як такої, що безпідставно проживає там, без надання їй іншого житлового приміщення та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні житловим будинком його власнику [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.04.2024 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовна заява обґрунтована тим, що будинок [ADDRESS] є приватною власністю позивача, так як 19/100 частки будинку належить йому на підставі договору дарування від 14 червня 1988 року, подарованого його мамою [PERSON] , та 81/100 частки даного житлового будинку належить йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 грудня 2021 року. Після оформлення документів з`ясувалося, що в будинку без жодних правових підстав перебуває Відповідач - [PERSON] . Для укладення договорів з організаціями, які надають комунальні послуги з постачання електроенергії, води та водовідведення, газу необхідно було встановити та опломбувати лічильники, однак відповідач не допускала позивача в будинок, чим фактично позбавила його можливості користуватися даним будинком. Позивач неодноразово, усно вимагав добровільно звільнити будинок, оскільки належний йому на праві власності житловий будинок необхідний для проживання його родині, він бажає вселитися в нього зі своєю сім`єю, але не може до цього часу це зробити через те, що відповідач не бажає звільнити даний будинок. Дозвіл на проживання у вказаному будинку та реєстрацію місця проживання відповідача був наданий сестрою позивача - [PERSON] , яка померла [INFO] , без згоди позивача, як співвласника будинку. Оскільки відповідач не була членом сім`ї сестри позивача - [PERSON] , а також не є членом сім`ї позивача, а відтак, право користування житловим будинком у відповідача виникнути не може. Сам же факт проживання особи в будинку, який належить позивачу не доводить у них з померлою [PERSON] сімейних відносин, тобто того, що вони є членами однієї сім`ї, адже спільного господарства вони з померлою власницею будинку не вели, спільно не проживали. При цьому позивач власним коштом сплачує всі комунальні платежі по спірному будинку. Отже, відповідач безпідставно користується будинком, замінила замки, без будь-якої правової підстави здає кімнати будинку в найм третім особам, вимоги про виселення відповідач ігнорує, чим чинить перешкоди у користуванні будинком позивачу, як його власнику. Крім того, відповідач систематично не сплачує комунальні платежі, внаслідок чого, утворилась заборгованість перед компаніями, які надають комунальні послуги. У зв`язку із викладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом до відповідача за захистом своїх прав та інтересів. Відповідач правом на подання відзиву, заперечень чи пояснень не скористався. В судове засідання, яке відбулось 03.09.2024 року, позивач та його представник не з`явились, представник подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного рішення не заперечив. В судове засідання, яке відбулось 03.09.2024 року, відповідач не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про місце дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів для розгляду справи по суті, а також те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що будинок [ADDRESS] є приватною власністю [PERSON] , так як 19/100 частки будинку належить йому на підставі договору дарування від 14 червня1988 року, подарованого [PERSON] [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-6014, зареєстрований в БТІ м. Києва 12 лютого 2007 року за № 1419, та 81/100 частки даного житлового будинку належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 грудня 2021 року, виданого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1 -2183. Як вбачається із копії паспорта громадянки України серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , 30.09.2006 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з копії відповіді Шевченківської РДА №109.109/М-1154 від 01.08.2023 року, станом на день надання відповіді за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованих фізичних осіб не має. Як вбачається з інформаційної довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, [PERSON] , [INFO] , у період з 05.06.2014 року по 21.07.2023 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У березні 2019 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про встановлення факту постійного проживання разом із померлою [PERSON] та визнання недійсним скасування заповіту. Рішенням Шевченківського суду міста Києва від 30.08 2021 року у справі №761/13226/19 [PERSON] відмовлено в задоволені позову. Під час розгляду даної справи судом було встановлено, що [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва. [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , це є підтвердженням того, що [PERSON] ніколи не проживала разом із [PERSON] та не вела спільне господарство. [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні будинком, та систематично не сплачує комунальні платежі, внаслідок чого, утворилась заборгованість перед компаніями, які надають комунальні послуги, а саме: 1. Заборгованість з постачання природного газу, станом на квітень 2022 року, згідно рахунку ДП «КИЇВГАЗЕНЕРДЖИ» становить 7440,54 грн.; 2. Заборгованість за послугу розподілу природного газу, станом: - на вересень 2022 року, згідно рахунку AT «КИЇВГАЗ» становила 440,16 грн.; - на лютий 2024 року, згідно рахунку АТ «КИЇВГАЗ» - становить 1222,53 грн.; 3. Заборгованість за спожитий газ, згідно рахунку Газопостачальної компанії «НАФТОГАЗ», станом на січень 2024 року, становить 14338,32 грн. 4. Заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, станом на січень 2024 року, згідно рахунку ПрАТ «АК «КИЇВВОДОКАНАЛ», становить 3696,14 грн.; 5. Заборгованість за електроенергію, станом на січень 2024 року, згідно рахунку TOB «КИЇВСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ», становить 5456,33 грн. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 29, 310 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з пунктом 4 ст.31 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положенням статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 64 Житлового кодексу Української PCP (ЖК УРСР) до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їхніх дітей і батьків; також членами сім`ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Окрім кодифікованих нормативно-правових актів, законодавець застосовує поняття «член сім`ї» і в інших правових документах, де висловлені різні підходи до його розуміння, зокрема, у законі України «Про попередження насильства в сім`ї» від 15 листопада 2001 року вказується, що члени сім`ї - це особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання. Також, Закон України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 7 квітня 2011 року передбачає, що члени сім`ї - це особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, в тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням: інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що сам же факт проживання відповідача в будинку, який належить позивачу, не доводить у відповідача з померлою [PERSON] сімейних відносин, тобто того, що вони є членами однієї сім`ї, адже спільного господарства вони з померлою власницею будинку не вели, спільно не проживали, та протилежного відповідачем не доведено під час розгляду справи. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР та 405 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), право користуватись будинком може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Подібна правова позиція, висловлена Верховного Суду України під час розгляду справи № 6- 158цс14. У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову. У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. З огляду на те, що добровільно звільнити житловий будинок відповідач відмовляється, самоправно займаючи будинок, перебуваючи в ньому без достатніх правових підстав, своїми діями відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні і розпорядженні будинком належним йому, а тому суд дійшов висновку про необхідність виселення [PERSON] з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як такої, що безпідставно проживає там, без надання їй іншого житлового приміщення та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні житловим будинком його власнику [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволені повністю, а тому судовий збір потрібно покласти на відповідача у розмірі 1211,20 грн. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, та відповідач при поданні позову до суду сплатив судовий збір за одну позовну вимогу, та у зв`язку із тим, що позовні вимоги задоволені повністю, суд дійшов висновку, що судовий збір за другу позовну вимогу потрібно стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved