Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки і піклування Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з січня 2013 року по вересень 2023 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Як до, так і після розірвання шлюбу, син сторін постійно проживав і на сьогоднішній день проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вважає, що визначення місця проживання дитини разом із нею відповідатиме інтересам дитини. Зазначала, що вона займається вихованням сина, він прив`язаний до неї, натомість відповідач участі у вихованні сина не бере, не навідує його, що негативно впливає на дитину. Наголошувала, що ніколи не перешкоджала і не має наміру перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. З урахуванням наведеного, [PERSON] просила суд визначити місце проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , разом із нею. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Зазначили, що спір між сторонами з приводу визначення місця проживання дитини виник на початку розриву їх сімейних стосунків в травні 2023 року, остання суперечка між ними з цього питання мала місце в травні 2024 року. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору - дитина фактично і так проживає з позивачкою, а відповідач ніколи не ставив питання про проживання дитини з ним. Твердження позивачки про відсутність участі батька в процесі вховання дитини є необгрунтованими та безпідставними, належними та допустимими доказами не підтверджені, оскільки сама позивачка всілякими засобами перешкоджає відповідачу приймати участь у вихованні дитини, у спілкуванні з нею. Тому, відповідачем поданий окремий позов до [PERSON] про визначення способу участі батька у вихованні малолітнього сина. Представник третьої особи - органу опіки і піклування Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області в судовому засіданні підтримала висновок служби у справах дітей Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 05.06.2024 року №09-30/25 про визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є батьком позивачки. Його онук [PERSON] з народження проживає зі своєю матір`ю в його будинку. Йому відомо, що у його доньки з колишнім чоловіком, відповідачем у справі, наявний спір щодо визначення місця проживання сина. Він особисто чув як відповідач підмовляв сина що той йшов проживати до нього, останній погоджувався але щоб з ними разом проживала і мама. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 січня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. За час перебування у шлюбі у [PERSON] і [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] . Син сторін з народження проживав (без реєстрації місця проживання) разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Горбівського старостинського округу №2 від 20.10.2023 року №983. На час розгляду справи судом місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру Острицької територіальної громади від 12.07.2024 року № 2024/008312843. Згідно витягу з реєстру Острицької територіальної громади від 20.06.2024 року № 2024/007220070, відповідач у справі [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 29 травня 2007 року. Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 25 вересня 2023 року у справі № 714/912/23 позов [PERSON] задоволено. Шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Згідно з висновком служби у справах дітей Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 05.06.2024 року №09-30/25 орган опіки і піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У даному висновку, зокрема, зазначено, що 25 вересня 2023 року шлюб між подружжям [PERSON] розірвано. Син подружжя [PERSON] залишився проживати з матір`ю, яка самостійно виховує його. Питання про визначення місця проживання дитини розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 05 червня 2024 року. Мати дитини підтвердила факт, що батько участь у вихованні сина не бере, не допомагає фінансово, не дбає про розвиток та майбутнє життя дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Батько на телефонні дзвінки не відповідає, згідно даних сільської ради у помешканні де проживає не з`являється, на засіданні комісії присутнім не був. Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 01.07.2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення способу участі батька у вихованні дитини повернуто позивачеві. Згідно ухвали Герцаївського районного суду Чернівецької області від 11.07.2024 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення способу участі батька у вихованні дитини (справа № 714/908/24). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Судом встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживає і від якої батько дитини не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання. Після звернення матері дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення способу його участі у вихованні малолітньої дитини, в якому зазначив, що дитина фактично і так проживає з позивачкою, про що він не заперечує, натомість просить визначити йому певний спосіб участі у вихованні малолітнього сина (зустрічний позов повернуто позивачеві, натомість в загальному порядку відкрито провадження у справі за таким позовом (справа №714/908/24)). Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю, а батько дитини не заперечує проти цього. Таким чином, суд доходить висновку, що позов матері дитини про визначення місця проживання сина разом із нею не підлягає задоволенню, так як нею не доведено, що її права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв. При цьому, суд не бере до уваги висновок служби у справах дітей Острицької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 05.06.2024 року №09-30/25 про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки такий є недостатньо обгрунтований, винесений без з`ясування думки батька дитини щодо цього питання. Суд також критично відноситься до показань свідка [PERSON] щодо обставин наявності між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, оскільки на переконання суду він є зацікавленим в результаті розгляду справи та й такі показання обставин наявності спору не доводять. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові, тому судові витрати слід залишити за позивачкою. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed