Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

15.05.2024 [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у період з 05.06.2019 до 22.04.2024 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У даному шлюбу народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказала, що на даний час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, яка проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Позивач не має можливості самостійно та у повному обсязі забезпечити фізичний та духовний розвиток дитини, розвиток її творчих та пізнавальних здібностей, вартість харчування та одягу. Позивач зазначила, що відповідач неофіційно працевлаштований та отримує дохід, майновий стан відповідача є достатнім, інших осіб на своєму утриманні відповідач не має. Також відповідачу на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Домовленість щодо утримання сина між сторонами не досягнута, відповідач у добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. За таких підстав позивач просить: 1) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 15.05.2024 і до досягнення дитиною повноліття; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн щомісячно, починаючи стягнення з 15.05.2024 і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. 17.05.2024 відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначене судове засідання на 12.06.2024, наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 12.06.2024 судове засідання відкладено на 08.07.2024 у зв`язку з неявкою учасників справи. 08.07.2024 витребувані додаткові докази. Судове засідання відкладене на 21.08.2024. У судовому засіданні 21.08.2024 позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. Вказала, що на даний час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, а тому не має можливості працювати та самостійно забезпечувати себе та фізичний і духовний розвиток дитини. Вказала, що відповідач неофіційно надає послуги у сфері туризму та отримує дохід у розмірі 2000 грн щодня. Також зазначила, що [PERSON] інших осіб на своєму утриманні не має, стан його здоров`я є задовільним. У судове засідання 21.08.2024 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього засідання, повторно не з`явився без повідомлення про причини неявки. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд установив, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у період з 05.06.2019 до 22.04.2024 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.04.2024 у справі № 607/6130/24 (а.с. 9, 12-13). У даному шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Неповнолітня дитина проживає разом з позивачем, що підтверджується довідкою Підгороднянської сільської ради Тернопільської області № 18-07/5-59 від 30.04.2024 та актом № 18 від 25.04.2024 (а.с. 10, 11). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так само і положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Правовідносини щодо утримання батьками дитини регулюються главою 15 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина (ст. 180 СК України). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 181 СК України \~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними . За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. При цьому за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Так,\~в обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначила,\~що домовленість\~щодо утримання\~сина між\~сторонами не\~досягнута,\~а відповідач\~в добровільному\~порядку не\~надає матеріальну\~допомогу на\~утримання неповнолітньої\~дитини. Указане є підставою для стягнення з відповідача аліментів відповідно до рішення суду. При визначенні розміру аліментів суд виходить з такого. Мінімально необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку встановлений на законодавчому рівні. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років з 01.01.2024 становить 2563 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Так, з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] станом на 09.05.2024 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків № 1900-2024-0000795 від 22.07.2024 (а.с. 36) [PERSON] є фізичною-особою підприємцем та отримує дохід. Частиною 1 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 СК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Так, обґрунтовуючи розмір аліментів, які необхідно стягувати з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, позивач зазначила, що витрачає кошти на придбання для дитини продуктів харчування, взуття, одягу тощо. При цьому відповідач правом подання відзиву не скористався та у судове засідання не з`явився. Докази на спростування доводів позивача відповідач суду не надав. Так само суду не доведено, що за станом здоров`я, чи у зв`язку з наявністю на утриманні інших осіб, чи з інших підстав відповідач не може сплачувати аліменти у розмірі, заявленому позивачем. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає справедливими та фінансово можливими для відповідача і достатніми для забезпечення належного рівня дитини сторін аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно. Щодо стягнення аліментів на утримання дружини суд зазначає таке. Так, правовідносини щодо утримання дружини у разі проживання з нею дитини регулюються главою 9 СК України, яка, зокрема передбачає, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного (ст. 75 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Положенням ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, якщо чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таке право є особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Таким чином сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 712/4702/19. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у зв`язку з доглядом за спільною дитиною сторін потребує матеріальної допомоги відповідача, посилаючись, зокрема на необхідність здійснювати догляд за дитиною та неможливість у зв`язку із цим працювати та отримувати дохід. З урахуванням викладеного вище висновку Верховного Суду суд вважає доведеними ті обставини, що позивач має право на утримання від відповідача до досягнення трирічного віку спільною дитиною сторін. Щодо можливості відповідача надавати позивачеві матеріальну допомогу суд зазначає таке. Так, як встановив суд вище, відповідач отримує дохід та має у власності нерухоме майно, а відтак має фінансову можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на її утримання. При цьому відповідач правом подання відзиву не скористався та у судове засідання не з`явився. Докази на спростування доводів позивача відповідач суду не надав. Ураховуючи викладене, суд вважає справедливими та фінансово можливими для відповідача і достатніми для утримання позивача аліменти у розмірі 5000 гривень щомісячно. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved