Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої при звільненні, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану позовну заяву передано для розгляду судді Винару Л.В. Ухвалою суду від 09.04.2024 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України та позивачу надано строк для усунення недоліків. 29.04.2024 року на адресу суду, за допомогою засобів поштового зв`язку, від представника позивача [PERSON] - адвоката Єгорова С.О. надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 09.04.2024 року та уточнена позовна заява зі зменшеними позовними вимогами. В уточненій редакції позовної заяви адвокат Єгоров С.О. просить суд стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 96493 грн. 69 коп. На обґрунтування своїх вимог адвокат Єгоров С.О. зазначає, що позивач [PERSON] з 03.05.2018 року по 03.10.2022 року працював на посаді водія автотранспортних засобів Приватного підприємства «Автомагістраль» та був звільнений за власним бажанням через несплату заробітної плати. Зокрема, останнім часом перед його звільненням адміністрація підприємства перестала виплачувати [PERSON] заробітну плату, у зв`язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі, яка на момент звільнення становить 96493 грн. 69 коп. Внаслідок відсутності засобів для існування [PERSON] був змушений звільнитися з роботи та шукати інший дохід, проте в день звільнення та до цього часу заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена, за відсутності будь-якого спору про її розмір. Незважаючи на неодноразові звернення про виплату коштів, керівництво підприємства відмовляє у їх виплаті, мотивуючи це скрутним матеріальним становищем. Ухвалою суду від 20.05.2024 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено дату розгляду справи. 23.07.2024 року на адресу суду, за допомогою засобів електронного зв`язку, від представника відповідача Приватного підприємства «Автомагістраль» - адвоката Корзаченка В.М. надійшла заява про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді. Вказана заява задоволена судом під час судового засідання 24.07.2024 року. 31.07.2024 року на адресу суду, за допомогою засобів поштового зв`язку, від представника відповідача Приватного підприємства «Автомагістраль» - адвоката Корзаченка В.М. надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві адвокат Корзаченко В.М. зазначає, що на його переконання, подана [PERSON] позовна заява не відповідає, вимогам ЦПК України, оскільки містить три окремі заявлені позовні вимоги за які має бути сплачена відповідна сума судового збору та не містить відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету як позивача так і відповідача. Також, вивчивши обґрунтування позовної заяви та додані до неї документи адвокат Корзаченко В.М. вважає її вкрай необґрунтованою та надуманою, а вимоги такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Зокрема, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги посиланням на приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України, а також на певні роз`яснення ВССУ від 27.09.2012 року, які не враховували умов воєнного стану та окупації підприємства російськими військами, оскільки були ухвалені задовго до початку війни в Україні. При цьому, зазначає, що позивач звернувся до суду після спливу визначеного законодавством строку для такого звернення, оскільки позивач був звільнений 03.10.2022 року, а відтак тримісячний строк для звернення до суду з даним позовом сплив 03.01.2023 року. Іншою та основною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, на думку адвоката Корзаченка В.М., є загальновідома обставина, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на всій території України починаючи з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб, який у подальшому був неодноразово продовжений та триває. У зв`язку з цим було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» згідно якого роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія, значна частина виробничих приміщень, які знаходяться в с. Синяк, Бучанського (колишнього Вишгородського) району Київської області упродовж часу з 25.02.2022 року по квітень 2022 року перебували під окупацією російських загарбників. У зв`язку з цим виникли об`єктивні реальні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено приміщення офісу та викрадено чи пошкоджено значну кількість транспортних засобів (27 шт.). Крім того, було викрадено чи знищено всю офісну оргтехніку, документи, тощо. Також, було повністю знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, розмір яких перевищив 50 мільйонів гривень, у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай важкому матеріальному становищі та ще й до цього часу вживає заходів щодо відновлення своєї діяльності. За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних злочинних дій окупаційних військ російської федерації, було порушено кримінальне провадження №1202211105000108 від 08.04.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни). Також, на даний час здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях №12022111310000544 від 21.04.2022 року та №22022101110000170 від 01.06.2022 року. Реальну вартість заподіяних збитків та пошкоджень, органом досудового розслідування ще не оцінено. Викладене вище, призвело до того, що після де окупації підприємство має критичну ситуацію з виплатою заробітної плати працівникам, оскільки підрозділи Державного казначейства не здійснюють перерахування коштів на рахунок підприємства за давно виконані роботи та надані послуги, що унеможливлює своєчасні розрахунки з бюджетом, працівниками та контрагентами за придбані матеріали. Крім того, представник відповідача зазначив, що ПП «Автомагістраль» станом на дату надіслання цього відзиву на позовну заяву вже сплатило позивачеві частину заборгованості, а саме кошти у сумі 109416 грн. 76 коп. і обліковує перед [PERSON] заборгованість із заробітної плати у загальній сумі 152475 грн. 19 коп. - 109416 грн. 79 коп. = 43058 грн. 40 коп. Таким чином, адвокат Корзаченко В.М. просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. Також, у поданому представником відповідача адвокатом Корзаченком В.М. відзиві на позовну заяву міститься прохання забезпечити проведення усіх судових засідань у цивільній справі №287/2057/23 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 03.09.2024 року клопотання представника відповідача Приватного підприємства «Автомагістраль» - адвоката Корзаченка Володимира Миколайовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено частково. Від представника позивача [PERSON] - адвоката Єгорова С.О. надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі та участі його довірителя [PERSON] . Також, у вказаній заяві адвокат Єгоров С.О. зазначає, що після звернення до суду з позовною заявою відповідачем добровільно погашено борг по заробітній платі у сумі 53434 грн. 00 коп., у зв`язку з чим просить прийняти заяву про зменшення позовних вимог та стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, невиплаченої при звільненні у розмірі 43059 грн. 69 коп. Представник відповідача Приватного підприємства «Автомагістраль» - адвокат Корзаченко В.М. у судовому засіданні позов визнав, не заперечував, що підприємство має заборгованість по заробітній платі, невиплаченій при звільненні перед позивачем [PERSON] , проте у розмірі вказаному у відзиві на позовну заяву, що також підтверджується відповідною довідкою підприємства. Також, адвокат Корзаченко В.М. вказав про те, що на його переконання, вказана заборгованість буде погашена підприємством у найближчі два-три місяці. Крім того, представник відповідача не заперечив проти розгляду справи без участі позивача та його представника. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що позивач [PERSON] в період з 03.05.2018 року по 03.10.2022 року працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу головного механіка Приватного підприємства «Автомагістраль». Згідно наказу №579 від 03.10.2022 року [PERSON] звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки, виданої на ім`я [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] (а.с. 7). Як вбачається зі змісту ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства». Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102- IX, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжує діяти до теперішнього часу. Згідно ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)». Згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до норм чинного в Україні законодавства, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами) - надзвичайними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань. На засвідчення існування в державі форс-мажорних обставин Торгово-промислова палата України 28 лютого 2022 року опублікувала відповідний загальнодоступний лист за №2024/02.0-7.1, згідно якого форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) визнано: військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року. Зазначені обставини з цього часу до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Крім того, загальновідомими є також і обставини тимчасової окупації та ведення бойових дій внаслідок військової агресії російської федерації на території с. Синяк, Бучанського району, Київської області з 25 лютого по 01 квітня 2022 року (ст. 82 ЦПК України). Судом встановлено, що головний офіс ПП «Автомагістраль» знаходиться по вул. Київській, 68, в с. Синяк, Бучанського району, Київської області, його територія та значна частина виробничих приміщень протягом часу з 25 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року перебували під окупацією російської федерації, де відбувалися бойові дії. Зазначене підтверджується дослідженими в суді доказами: даними протоколу допиту свідка [PERSON] (юрист юридичного відділу ПП «Автомагістраль») від 14 квітня 2022 року, даними протоколу огляду місця події від 14 квітня 2022 року в кримінальному провадженні №1202211105000108, листом ПП «Автомагістраль» №272 від 28 квітня 2022 року, направленого Міністру інфраструктури України Кубракову О. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» та Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року, до територій, на яких велися бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, відноситься також і с. Синяк Бучанського району Київської області, яке перебувало під окупацією в період з 25 лютого 2022 по 01 квітня 2022 року. Таким чином, судом встановлено, що у ПП «Автомагістраль» існували обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання обов`язку щодо строків оплати праці згідно вимог ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст.ст. 116-117 КЗпП України. Проте, існування вказаних обставин відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», не звільняє роботодавця від обов`язку виплати заробітної плати працівникам. Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець внаслідок випадку або непереборної сили. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату, у тому числі в разі простою (присутність або відсутність працівника на роботі під час простою не впливає на оплату праці за цей час ст.ст. 34, 84, 113 КЗпП України), не є відповідальністю, від якої може бути звільнений роботодавець внаслідок настання обставин непереборної сили (Постанова КЦС ВС від 21.02.2024 року у справі № 215/8472/21). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно- технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Суд звертає увагу на те, що право на працю і на отримання заробітної плати гарантується Конституцією України і не може бути обмежено в умовах воєнного стану. Встановлено, що при звільненні позивача 03 жовтня 2022 року з посади водія автотранспортних засобів Приватного підприємства «Автомагістраль», підприємством нараховано, але не виплачено [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з січня по жовтень 2022 року в розмірі 96493 грн. 69 коп. Проте, з довідки Приватного підприємства «Автомагістраль» від 24.07.2024 року №1214 вбачається, що станом на дату розгляду справи в суді, позивачеві вже сплачено частину заборгованості, а відтак за період з січня по жовтень 2022 року підприємством нараховано, але не виплачено [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 43058 грн. 40 коп. Суд враховує, що заробітна плата - це винагорода за виконану працівником роботу, яка є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізацїї балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Крім того, це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Посилання відповідача на існування фінансових труднощів у підприємства в період дії воєнного стану, ведення бойових дій на території розташування головного офісу підприємства у період з 25 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року, що мало наслідком знищення майна підприємства, а також інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, внаслідок чого підприємство змушено припинило виплату заробітної плати працівникам та сплату бюджетних платежів, не спростовують фактів існування заборгованості по заробітній платі та невиплати її працівнику, а відтак згідно викладених вище норм права та правових висновків Верховного Суду не звільняють роботодавця від обов`язку виплати заборгованості по заробітній платі. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 43058 грн. 40 коп. (відповідно до довідки Приватного підприємства «Автомагістраль» від 24.07.2024 року №1214). Що стосується доводів представника відповідача стосовно пропущення позивачем строку звернення до суду згідно ст. 233 КЗпП України, то суд зазначає наступне. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП). Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 7 ст. 43, ч. 1 ст. 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, ч. 1 ст. 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. У ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. У той же час згідно п. 19. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Так, воєнний стан в Україні, як і ракетно-бомбові удари по її території і зокрема території Київської області, тривають донині, коли виплату всіх належних сум працівникові при його звільненні 03.10.2022 року підприємством не здійснено внаслідок ведення бойових дій, а відтак строк виплати заробітної плати, як відповідно й строк на звернення до суду з цим позовом про виплату нарахованої але не виплаченої при звільненні заробітної плати вважається відтермінованим, коли перебіг позовної давності в Україні на час воєнного стану зупинено. У той же час тільки листом від 26.07.2023 року ПП «Автомагістраль» письмово повідомило [PERSON] про нараховану та невиплачену при звільненні заробітну плату в розмірі 96493 грн. 69 коп. (довідка про існуючу заборгованість від 26.07.2023 року). Саме після цього, 14.08.2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом, а тому строк позовної давності згідно ст. 233 КЗпП України в цій справі не може вважатися пропущеним. За таких обставин судом в цій справі встановлено порушені права позивача, які підлягають захисту, а позов про це частковому задоволенню. Крім того, суд не бере до уваги твердження представника відповідача Приватного підприємства «Автомагістраль» - адвоката Корзаченка В.М. про те, що подана представником позивача [PERSON] - адвокатом Єгоровим С.О. позовна заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки вказані ним недоліки враховані в ухвалі суду від 09.04.2024 року про залишення позовної заяви без руху та виправлені представником позивача в уточненій позовній заяві зі зменшеними позовними вимогами, яка надійшла до суду за допомогою засобів поштового зв`язку 23.04.2024 року. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved