Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у червні 2024 р. позивачі звернулися до суду із зазначеними позовними вимогами, просять суд припинити право користування [PERSON] , [INFO] , квартирою [ADDRESS] та виселити його з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.03.2004 по 30.01.2024 [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . Від першого шлюбу [PERSON] має дочку [PERSON] , [INFO] . Відповідач за згоди позивача, як член сім?ї, з 22.03.2007 був постійно зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачам на праві спільної часткової власності. Після чергового побиття в листопаді 2023 року, побоюючись за своє життя [PERSON] змушена була тимчасово піти з своєї квартири та вимушено з листопада 2023 року в ній не мешкає. Оскільки шлюб між сторонами було розірвано, [PERSON] втратив статус члена сім?ї [PERSON] , був лише наймачем жилого приміщення, вказана квартира необхідна позивачам для особистого проживання, а поведінка [PERSON] свідчить про низьку соціальну відповідальність, так як комунальні платежі він не сплачував, неодноразово дозволяв собі домашнє фізичне насильство по відношенню до [PERSON] , будь-якої участі у підтриманні у належному санітарно-технічному стані квартири не приймав, позивачем було направлено вимогу про те, що [PERSON] не бажає продовжувати з відповідачем усний договір найму жилого приміщення та попередила відповідача про розірвання з ним будь-яких договірних відносин з 09.06.2024, а також просила у добровільному порядку виселитись з квартири [ADDRESS] , звільнивши її від його особистих речей та передати їй його комплект ключів від вказаної квартири. У зв?язку із тим, що відповідач у добровільному порядку не виконав вимогу щодо виселення з належної позивачам на праві приватної власності квартири, позивачі змушені звернутися до суду із позовом про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2024 визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 57-58). Ухвалою суду від 12.06.2024 у справі відкрито провадження та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні (а.с. 60-61). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.08.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 70). Позивачі та представник позивачів у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, 20.08.2024 позивач подала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 68). Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позовну заяву до суду не направив, жодних заяв з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 31.12.2003 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] - 1/2 частина та членам її сім`ї [PERSON] 1/2 частина (а.с. 49). Відповідно до свідоцтва про одруження від 20.03.2004 [PERSON] та [PERSON] одружилися, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 15). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 21). Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 20.02.2015 [PERSON] змінила ім`я на [PERSON] (а.с. 20). Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30.01.2024 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 33-35). 02.04.2024 рішенням Святошинського районного суду міста Києва позов [PERSON] до [PERSON] частково задоволено, та стягнуто 3 [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі 3000 грн 00 коп. щомісячно починаючи з 10.01.2024 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 45-47). Згідно витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.10.2009 року (а.с. 22). Відповідно до інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи №113941092 від 12.06.2024 [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 22.03.2007 року (а.с. 59). Як вбачається з витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] відкрито кримінальне провадження №12023105080002295 від 30.12.2023 у зв`язку з нанесенням тілесних ушкоджень [PERSON] , що кваліфікується ч. 1 ст. 125 КК України, що також підтверджується висновком експертного дослідження №041-1917-2023 (а.с. 26-41). 08.03.2024 [PERSON] було направлено вимогу про звільнення квартири [PERSON] за адресою: [ADDRESS] протягом 3 місяців (а.с. 28-32). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду право кожної особи на житло гарантовано ст. 47 Конституції України. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У ст. 379 ЦК України наведено поняття житла - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР (надалі - ЖК)), орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, 61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК) тощо. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Зважаючи на те, що відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 22.03.2007 по дату подачі позову до суду, проте будь-яких правовстановлюючих документів на право зайняття спірного житлового приміщення не надав, у свою чергу, квартира належить позивачам на праві спільної часткової власності, можна прийти до висновку, що позивачі мають повне право вимагати усунення перешкод завданих їм відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. За змістом ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. Громадянам, яких виселяютьз жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що поданий позов підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. за подання позовної заяви до суду і позов суд задовольняє, з відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збірна користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved