Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-28 00:00:00

24.12.2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності, в якому [PERSON] просила суд: - визнати договір від 22.09.2016 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №5080, недійсним; - скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] . В обґрунтування позову, [PERSON] посилалась на те, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] , яку вона 283.09.2013 року заповіла своїй доньці [PERSON] . Після вчиненого заповіту, як вказувала [PERSON] , до неї почали проявляти інтерес та увагу син зі своєю невісткою - [PERSON] , за наслідком чого за пропозицією останньої, [PERSON] погодилась скласти з відповідачкою договір довічного утримання для чого в подальшому вони спільно відвідали приватного нотаріуса. За наслідком чого, відвідуючи приватного нотаріуса та вчиняючи угоду щодо належного їй - [PERSON] нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , вона як вказувала у позові, вважала, що укладає з [PERSON] договір довічного утримання. Однак, в подальшому, як стверджувала [PERSON] , вона дізналась, що насправді нею з відповідачкою було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу від 22.09.2016 року щодо квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №5080, за наслідком чого право власності на цю квартиру було зареєстровано за [PERSON] . Стверджуючи про відсутність волі на вчинення договору купівлі-продажу щодо вказаної квартири та допущення помилковості у правовій природі укладеного правочину, [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Одночасно до позову, позивачем надано клопотання про витребування доказів. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.01.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Також, вказаною ухвалою суду, судом було задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталії Артемівни належним чином завірену копію договору від 22 вересня 2016 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №5080, а також копії усіх документів, що стали підставою для укладення і посвідчення вказаного договору. Витребувано з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради належним чином завірену копію договору №15702 від 22.07.1996 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного Одеській товарній біржі, на підставі якого КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано право власності на вказану квартиру за [PERSON] , запис в книзі 2 допк., на стр.204, за реєстровим номером №64. Одночасно з позовною заявою, [PERSON] було подано до суду заяву про забезпечення позову, яку заявниця вточнила, відповідно до якої просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, заборони вчиняти будь які дії з проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно квартири [ADDRESS] . За наслідком розгляду вказаної заяви, 20.01.2020 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою заяву задоволено. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/31628/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а саме встановлено заборону суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії з проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно квартири [ADDRESS] . 03.02.2024 року на виконання вказаної ухвали суду від 13.01.2020 року, до суду надійшли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталії Артемівни витребувані судом докази, а також 10.02.2020 року від Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради. 11.02.2020 року до суду надійшла заява від громадянки [PERSON] про залучення її до участі по справі, як правонаступника [PERSON] , померлої [INFO] , до якої надано копію свідоцтво про смерть [PERSON] , померлої [INFO] , актовий запис №970. Під час підготовчого провадження по справі 23.04.2020 року, судом встановлено, що [PERSON] , померла [INFO] . Оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво, ухвалою суду від 23.04.2020 року провадження по даній справі було зупинено до залучення до участі правонаступників - спадкоємців померлої [INFO] [PERSON] , а саме до закінчення строку для прийняття спадщини після смерті померлої - [INFO] включно. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 18.08.2020 року поновлено провадження по цивільній справі №947/31628/19 та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Під час підготовчого провадження по справі, судом було встановлено, що позивач померла, за наслідком чого, 24.09.2020 року у підготовчому судовому засіданні було залучено до участі у справі в якості правонаступника [PERSON] - [PERSON] . 23.03.2021 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про залишення позову без розгляду, 23.03.2021 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою вказану позовну заяву залишено без розгляду на підставі поданої заяви представником позивача. Відповідачем - [PERSON] було подано апеляційну скаргу. Постановою Одеського апеляційного суду від 21.06.2022 року ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 23.03.2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 31.08.2022 року матеріали цивільної справи №947/31628/19 надійшли до Київського районного суду міста Одеси та повернуті головуючому по справі 01.09.2022 року. Оглянувши матеріали справи, судом було встановлено, що під час постановлення ухвали суду від 23.03.2021 року, судом було допущено описку та помилково зазначено в якості позивача по справі померлу [PERSON] , замість залученої під час розгляду справи в якості правонаступника - [PERSON] , саме представником якої було подано заяву про залишення позову без розгляду. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 02.09.2022 року продовжено розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в порядку загального позовного провадження, з повідомленням учасників процесу, та призначено дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання. 14.11.2022 року до суду надійшло клопотання від [PERSON] про витребування доказів, а саме витребування у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Михайлової Олени Володимирівни належним чином засвідченої копії спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] . За наслідком розгляду вказаного клопотання, 14.11.2022 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою клопотання задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Михайлової Олени Володимирівни належним чином завірені копії спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] . 13.12.2022 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Михайлової Олени Володимирівни витребувані судом докази. 27.02.2023 року до суду надійшла заява від [PERSON] про зміну підстав позову, в якій позивачка просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 22.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог, [PERSON] за вказаною заявою посилається як на підставу для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним та і за наслідком скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на нерухоме майно, на те, що в момент укладення цього правочину [PERSON] , померла [INFO] , в момент його вчинення перебувала у стані в якому була неспроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними. 27.02.2023 року судом у підготовчому судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено прийняти вказану заяву до розгляду. 23.05.2023 року судом у підготовчому судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати за клопотанням сторони відповідача було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічову Наталію Артемівну, а також задоволено клопотання представника позивача про допит свідків. У цьому ж засіданні, судом за клопотанням позивача було здійснено допит в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 20.06.2023 року до суду надійшов лист від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічову Наталію Артемівну з викладеними поясненнями щодо позову, в якій приватний нотаріус зазначила, що при посвідченні нею договору купівлі-продажу 22.09.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №5080, було суворо дотримано всіх норм та вимог діючого законодавства України, отримано та перевірено всі необхідні документи для посвідчення договору купівлі-продажу, встановлено волю продавця та спільне волевиявлення осіб щодо укладання саме договору купівлі-продажу, а саме: були встановлені особи сторін договору за їх паспортами; перевірено дієздатність сторін договору, шляхом переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови з ними, та роз`яснення їм наслідків вчинення договору купівлі-продажу, також нотаріусом було встановлено, що сторони бажають укласти саме договір купівлі-продажу та усвідомлюють значення цього договору купівлі-продажу; роз`яснено сторонам договору їх права та обов`язки, а також правові наслідки вчинення вищевказаної нотаріальної дії; на момент укладання договору купівлі-продажу сторони усно нотаріусу підтвердили факт повного розрахунку між ними, який був проведений без участі нотаріуса, до підписання договору купівлі-продажу. Про факт повного розрахунку сторони зафіксували в умовах договору, а саме в п.2 договору купівлі-продажу: «2. ... Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за квартиру здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця.»; після спілкування зі сторонами, у них не виникало будь-яких питань, зауважень тощо щодо укладання та підписання саме договору купівлі-продажу, з умовами договору купівлі-продажу вони були згодні; після того, як договір купівлі-продажу ними було прочитано, договір було роздруковано на спеціальному бланку нотаріальних документів, та підписано два оригінала договору купівлі-продажу. Додатково нотаріус зауважила, що під час вчинення вказаного правочину, [PERSON] не виявляла жодних ознак душевної хвороби або недоумства, або інших ознак того, що вона не може розуміти значення своїх дій або керувати ними. Саме [PERSON] була ініціатором укладання договору купівлі-продажу та добре розуміла суть правочину. Не було ніяких ознак того, що договору купівлі-продажу укладався під будь-яким зовнішнім впливом або в результаті недбальства, під впливом обману чи під впливом насильства. Одночасно нотаріус зазначила, що у зв`язку з викликом в Київський районний суд м. Одеси, вона просить цивільну справу №947/31628/19, слухати за її відсутності та повідомити про наслідки розгляду справи. 05.06.2023 року до суду надійшла заява від представника відповідача про допит свідків. 27.06.2023 року судом у підготовчому судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено задовольнити вказану заяву представника відповідача про допит свідків. 07.09.2023 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача про закриття провадження у справі, у задоволенні якого судом було відмовлено у підготовчому судовому засіданні 07.09.2023 року. Також, 07.09.2023 року судом за клопотанням відповідача було здійснено допит в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Додатково, 07.09.2023 року судом у підготовчому судовому засіданні було здійснено розгляд: клопотання позивача про призначення судової посмертної судової психолого-психіатричної екпсретизи за вх. №5266/23, яке надійшло до суду 31.01.2023 року, за наслідком якого 07.09.2023 року постановлено ухвалу про залишення його без розгляду; клопотання позивача про призначення судової посмертної судової психолого-психіатричної екпсретизи, яке надійшло до суду 27.02.2023 року, за наслідком якого 07.09.2023 року постановлено ухвалу про задоволення вказаного клопотання, за наслідком чого призначено по цивільній справі №947/31628/19 - судову посмертну психолого-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеської філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України». Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу про зупинення провадження по справі. 02.02.2024 року на електронну адресу суду надійшов лист з експертної установи щодо попередньої оплати експертизи на суму 77803,20 грн. разом з реквізитами для її оплати. Одночасно у листі експертною установою зазначено, що екпертиза буде прийнята до провадження після перерахування вказаної у листі суми. Копія вищевказаного листа була скерована на адресу [PERSON] , яке остання отримала 02.04.2024 року. Згодом, з урахуванням тривалого перебування матеріалів цивільної справи №947/31628/19 в експертній установі, судом було скеровано листа до експертної установи з проханням повідомити суд про здійснення оплати [PERSON] оплату за проведення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи експерти, призначеної ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07.09.2023 року. 12.06.2024 року до суду надійшло повідомлення експерта про не сплату [PERSON] грошових коштів за проведення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи. Разом з тим, експертною установою було повернуто матеріали цивільної справи №947/31628/19 та медичну документацію до Київського районного суду міста Одеси, які передані головуючому по справі 12.06.2024 року. За наслідком викладеного, оскільки матеріали справи повернуті до суду, а подальші процесуальні дії вчиняються в судовому засіданні з повідомленням сторін по справі, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.06.2024 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання на 10.07.2024 року. 10.07.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні позивачкою було підтверджено факт не сплати рахунку за проведення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи експерти, призначеної ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07.09.2023 року, відсутність наміру на її оплату зх. підстав матеріального стану. За наслідком чого, 10.07.2027 року судом у підготовчому судовому засіданні, з урахуванням думки учасників справи, судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.08.2024 року о 12 год. 00 хв. У судове засідання призначене на 29.08.2024 року з`явились: - позивачка [PERSON] , яка підтримала заявлені вимоги та наполягала на їх задоволенні; - представник позивачки [PERSON] - [PERSON] , який підтримав заявлені вимоги та наполягав на їх задоволенні; - представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] , який заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості та безпідставності. Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна до судового засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] належала на праві власності квартира [ADDRESS] на підставі договору №15702 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею 22.07.1996 року та зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі №2 допк., на стор. 204, за реєстровим номером 64, в якій вона була і зареєстрована. 23.09.2013 [PERSON] склала заповіт на ім`я позивачки. 22 вересня 2016 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №5080. За наслідком чого, 22.09.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., як суб`єктом державної реєстрації, здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , про що свідчить рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним №31524038 від 22.09.2016 року, номер запису про право власності 16533055 відносно об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 1034547351101. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] . 16.07.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайловою О.В. заведено спадкову справу №12/2020 до майна [PERSON] , померлої [INFO] . З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини до майна померлої звернулись: - [INFO] [PERSON] , як син померлої [PERSON] в порядку спадкування за законом; - [INFO] [PERSON] , як дочка померлої [PERSON] в порядку спадкування за заповітом, з урахуванням рішення Київського районного суду міста Одеси від 19.09.2022 року по справі №947/9759/22, яке набрало законної сили 24.10.2022 року та яким визначено [PERSON] додатковий строк терміном в три календарних місяця з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за життя, 23.09.2013 року, склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пінігіною Т.М., зареєстрований в реєстрі за №6-1245, яким заповіла усе належне їй майно, у тому числі квартиру [ADDRESS] , - [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №60955834 від 16.07.2020 року, вказаний заповіт від 23.09.2013 року за р. №6-1245, є чинним. Отже, [PERSON] є спадкоємцем до майна [PERSON] , померлої [INFO] , за заповітом. Також, судом встановлено, що [PERSON] за життя, після складення заповіту від 23.09.2013 року, яким заповіла усе належне їй майно [PERSON] , 22 вересня 2016 року здійснила розпорядження належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] , шляхом її продажу [PERSON] за договором купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованим в реєстрі за №5080. Судом встановлено, що [PERSON] , у квітні 2021 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому стверджувала, що 22 вересня 2016 року [PERSON] уклала з відповідачкою, яка доводиться дружиною її сина [PERSON] та її невісткою договір купівлі-продажу спірної квартири, який її покійна матір вважала , що уклала цей договір внаслідок помилки. оскільки укладає договір довічного утримання, а фактично уклала договір купівлі-продажу квартири. [PERSON] рамках даного позову стверджувала, що вважає, що договір №15702 від 22.07.1996 року купівлі-пролажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею та в Одеському міському бюро технічної інвентаризації є недійсним, так як цивільним кодексом УРСР, яка діяла на той час передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). За цих підстав такий договір не відповідав вимогам Закону і подальше відчудження вказаного нерухомого майна порушує її право власності, а саме вступ до спадщини на підставі заповіту. Даний позов розглядався в межах цивільної справи №947/11421/21. За наслідком розгляду вказаної справи, 08.12.2021 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, з вказаних підстав відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016 року [PERSON] помилялась щодо природи укладеного договору, вважаючи, що посвідчує у нотаріуса договір довічного утримання. Так, в договорі купівлі-продажу від 22.09.2016, який позивач просив визнати недійсним, зазначено, що відчужувана квартира належить [PERSON] на праві власності на підставі договору № 15702 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеської товарною біржею 22.07.1996 року та зареєстрованому в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі 2допк., на стр 204, за реєстровим номером 64. Крім того, в договорі купівлі-продажу зазначено, що сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Спірний договір купівлі-продажу від 22.09.2016 підписаний сторонами, справжність підпису [PERSON] в судовому засіданні не оспорювалась. У вказаному рішенні суду, суд дійшов до висновку, що таким чином, виходячи з віку [PERSON] на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016, рівня освіченості, життєвого досвіду, стану здоров`я, те, що на час дарування вона читала та підписувала договір, обставини, щодо яких, як стверджує позивач її матір помилялась, продаючи квартиру, нею не доведено. Також, у рішенні суд дійшов до висновку, що не є підставою для задоволення позову і посилання в ньому на те, що при оформленні спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016 мало місце порушення «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинною на момент посвідчення нотаріусом оспорюваного договору купівлі-продажу від 22.09.2016, оскільки договір купівлі-продажу квартири № 15702 від 22.07.1996 року, зареєстрований на товарній біржі, не був посвідчений нотаріально. Суд у рішенні дійшов до висновку, що укладений договір купівлі-продажу №15702 від 22.07.1996 року, зареєстрований на Одеській товарній біржі цілком відповідав вимогам закону, який був чинний на той час та недійсним вказаний договір ніким не визнавався. Враховуючи наведене, суд у рішенні від 08.12.2021 року дійшов до висновку та вважає, що позивач не довів обставини, які мають значення для справи. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 08.12.2021 року по справі №947/11421/21, залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 27.06.2023 року, а відтак набрало законної сили. У даній постанові, апеляційний суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює, за наслідком чого рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню вищезазначені обставини, встановлені рішенням Київського районного суду міста Одеси від 08.12.2021 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 27.06.2023 року по справі №947/11421/21, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві. В даній справі, [PERSON] оспорюється вчинений її матір`ю - [PERSON] , померлою [INFO] , договір купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №5080, за яким [PERSON] відчужила [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] , з підстав передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України, а саме того, що [PERSON] не розуміла значення своїх дій під час його укладення. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України, оспорювання, зокрема визнання правочину недійсним входить до способів захисту цивільних прав та інтересів судом. Разом з тим, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, яка регламентує зокрема у частинах 2 і 3, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Разом з тим, стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі №369/12666/15-ц (провадження № 61-13359св21), від 5 квітня 2022 року у справі № 686/4148/15-ц (провадження № 61-13566св21). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2023 року по справі № 522/9246/19. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Отже, наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, повинна бути існувати саме станом на момент вчинення оспорюваного правочину. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Приймаючи вищевикладені положення, надаючи оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд щодо позовних вимог та заявлених підстав позову, зазначає наступне. З поданих до суду доказів судом встановлено, що померла [INFO] громадянка [PERSON] , [INFO] , громадянка України, була документована паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим 12.08.1996 року Малиновським РВ УМВС України в Одеській області, та на момент смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а відтак у відчуженій 22.09.2016 року нею квартирі на користь [PERSON] . Під час розгляду справи, судом за клопотанням сторін по справі були допитані свідки: Свідок [PERSON] під час надання свідчень зазначив, що проживає в цивільному шлюбі з [PERSON] з 2016 року та був знайомий з її матір`ю [PERSON] , яка за його свідченнями померла десь три роки тому. Свідок зазначив, що був знайомий з онуком [PERSON] - [PERSON] , який був сином [PERSON] та проживав спільно з бабусею. Також, до [PERSON] приходив її син - [PERSON] . За свідченнями свідка, [PERSON] постійно забирав у матері грошові кошти, надавав ліки своїй матері, бажав їй смерті, а [PERSON] після отримання відповідних ліків перебувала у неосудному стані. [PERSON] завжди хотів віддалити сина [PERSON] - [PERSON] від [PERSON] , з посиланням на те, що він зловживав алкогольними напоями та приймав наркотичні засоби, якого бабуся полюбляла. У [PERSON] , за свідченнями свідка, після перебування з сином - [PERSON] , який надавав матері ліки не за призначенням, виявлялися провали в пам`яті, вона забувала ключі, залишала включеним світло, їсти не могла готовити, у зв`язку з чим їсти приносила донька, [PERSON] не було що їсти, оскільки її син забирав усі кошти. У [PERSON] при зустрічі проявлялось марення, вона не впізнавала хто стоїть перед нею. На запитання свідкові, [PERSON] також підтвердив, що не зважаючи на повідомлене, він не здійснював дій для лікування [PERSON] за наслідком надавання [PERSON] ліків [PERSON] , як і не звертався до правоохоронних органів з приводу дій [PERSON] , оскільки вони не хотіли викликати сварок. Також свідок зазначив, що онук [PERSON] - [PERSON] також помер з через наркотичні засоби, які в свою чергу йому надавав [PERSON] . Свідок підтвердив, що [PERSON] був на похоронах [PERSON] та пішов. Свідок [PERSON] зазначила, що була знайома з [PERSON] , через знайомство з [PERSON] . Свідок зазначила, що приходила до [PERSON] , коли [PERSON] перебувала у Польщі. Коли бачила, що з [PERSON] щось відбувається недобре, пропонувала [PERSON] викликати лікаря. Свідок зазначила, що у [PERSON] було щось негаразд з пам`ятю, платалась, бувало що не впізнавала, лише по голосу. Також свідок зазначила, що не пам`ятає коли це відбувалось, як і коли [PERSON] померла. Свідок [PERSON] під час допиту повідомив, що був знайомий з [PERSON] десь з 2010 року, оскільки разом виріс з її онуком [PERSON] , який десь у 22-23 роки почав мешкати спільно з бабусею. Свідок зазначив, що часто приходив у гості де мешкала [PERSON] , 5-6 разів на місяць, до її смерті в неї почав змінюватись стан, вона не впізнавала, забувала. Після смерті [PERSON] , помер також її онук - [PERSON] , через вживання наркотичних речовин. За життя, як вказує свідок, [PERSON] казала про належну їй квартиру, що мала бажання залишити її своєму онукові - [PERSON] та дочці - [PERSON] . Свідок [PERSON] під час допиту повідомив, що є сином [PERSON] . Він жив в одному місці, вона в другому. Спочатку жили разом, потім вона переїхала мешкати в квартиру [PERSON] , а їй в свою чергу придбала трьохкімнатну, у зв`язку з чим свою квартиру продала. [PERSON] засвідчив, що він робив матері ремонт в квартирі. Також свідок повідомив, що матір спочатку склала заповіт на ім`я дочки - [PERSON] , а потім [PERSON] не повідомила його про переїзд до квартири [PERSON] . Після він допомагав матері та було усе добре, поки не стала приходити - [PERSON] і казати йому, що [PERSON] двері не відкриває, не допомагає їй, а лише зареєструвала з нею свого сина, який в свою чергу вживав різні речовини. Свідок свідчив, що [PERSON] бажала продати свою квартиру та квартиру матері, для придбання собі будинку, однак [PERSON] не погодилась з такими діями. За наслідком чого, [PERSON] переписала квартиру на його дружину - [PERSON] . Свідок підтвердив, що [PERSON] є його дружиною. Свідок зазначив, що займався лікуванням матері, після інсульту, який стався десь у 2019 році. За наслідком інсульту, свідок зазначив, що у [PERSON] мова не була уражена, однак була уражена координація. Свідок зазначив, що [PERSON] його завжди впізнавала, лише вже перед смертю переплутувала коли казала про свого чоловіка. На питання суду, чому матір склала заповіт не на доньку, а на дружину, свідок повідомив, що оскільки [PERSON] бажала продати квартиру матері для придбання собі будинку, з чим матір не була згодна. Також, з [PERSON] проживав онук, який мав можливість змусити бабусю отримати у борг кошти. Він - свідок, декілька разів на місяць відвідував матір та допомагав їй. Свідок підтвердив, що був присутній коли матір подарувала квартиру його дружині, що мало місце у 2016 році. На запитання суду, свідок зазначив, що на той час [PERSON] повністю розуміла значення своїх дій. Свідок підтвердив, що про дії матері, [PERSON] він не сповіщав. Свідок зазначив, що у [PERSON] не було жодних травм, а вона сама вважала що в неї хворе серце. За наслідком чого, він два рази викликав швидку і робили кардіограму, однак лікарі повідомляли, що у неї з серцем все гаразд. Також, свідок підтвердив, що [PERSON] лікувалась в лікарні, коли в неї були ниркові коліки. Свідок засвідчив, що вже у нотаріуса на зустрічі було прийнято оформити угоду щодо квартири, як договір купівлі-продажу, оскільки так було легше здійснити ці дії, на чому в свою чергу наполягала особисто [PERSON] . Також свідок підтвердив, що за даною угодою, грошові кошти не передавались, однак він зі своєю сім`єю багато допомагав фінансово матері. Свідок [PERSON] повідомила, що є дружиною сина [PERSON] - [PERSON] . Повідомила, що стан здоров`я [PERSON] був задовільний, вона приходила до свідка на роботу, майже кожен день та вмовляла на прийняття її квартири, з підстав наявних побоювань, що квартиру забере її дочка - [PERSON] , яка бажала продати цю квартири для придбання собі будинку. Свідок підтвердила, що [PERSON] мешкала спільно з онуком - [PERSON] , який вживав наркотичні речовини та його вигнала матір - [PERSON] . Також, свідок повідомила, що [PERSON] скаржилась на [PERSON] , яка не розмовляла з нею та не допомагала їй. Свідок свідчила, що за [PERSON] доглядав її син - [PERSON] , який придбавав ліки, доглядав за нею. Також підтвердила, що [PERSON] дійсно лікувалась у лікарні, з підстав скарг на нирки, що мало місце до подій з укладення оспорюваного правочину (2014, 2016 роки). Свідок підтвердила, що спірну квартиру, [PERSON] переоформила на неї за договором купівлі-продажу, за яким [PERSON] грошові кошти не передавались, однак вони витратили багато коштів на її лікування та догляд. Свідок [PERSON] під час допиту повідомила, що знала [PERSON] , оскільки працювала з [PERSON] поруч та перебували у дружніх робочих стосунках. Свідок підтвердила, що [PERSON] приходила до [PERSON] на роботу, що мало місце десь років 7-8 тому, та коли вони спілкувались, вона - [PERSON] була поруч і свідком цих розмов. Свідок засвідчила, що [PERSON] пропонувала [PERSON] оформити на себе квартиру. [PERSON] перебувала у абсолютно нормальному, адекватному стані, була симпатичною людиною, розказувала жарти, за наслідком чого усі сміялися. Свідок зазначала, що під час зустрічей [PERSON] з [PERSON] , остання її вмовляла отримати і оформити на себе її квартиру, що відбувалось майже на протязі року. Свідок [PERSON] під час допиту повідомила, що була знайома з [PERSON] , оскільки вона приходила на роботу до [PERSON] , та є матір`ю чоловіка [PERSON] - [PERSON] . Свідок підтвердила, що працювала з [PERSON] спільно біля 30 років. [PERSON] приходила до [PERSON] раз, два рази на тиждень, щось приносила, щось просила, в них були нормальні сімейні стосунки. Свідок зазначила, що [PERSON] , перебувала у нормальному стані, розмовляла. [PERSON] передавав матері рибу, їжу. Дані обставини, за твердженнями свідка, мали місце у 2015, 2016 роках. Свідок підтвердила, що чула, як [PERSON] просила [PERSON] оформити на себе її квартиру, оскільки вона дочці своєї вже щось дала, а сина нічого, треба дати. Досліджуючи вищевказані пояснення свідків, судом встановлено, що свідчення вказаних осіб містять суперечності з приводу емоційного, психологічного та психічного стану [PERSON] , померлої [INFO] , за наслідком чого не приймаються як належні докази доведення неспроможності [PERSON] в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також під час розгляду справи, позивачкою було надано оригінал медичної карти амбулаторного хворого, заведеної у КУ Поліклініка №20 відносно [PERSON] . У відповідності до вказаної картки вбачається, що за наслідком звернення (огляду) [PERSON] здійснені медичні записи, які датовані листопадом 2008 року, груднем 2008 року, липнем 2009 року, 16.03.2012 року, 18.09.2012 року, 22.04.2013 року, 24.04.2013 року, 03.05.2013 року, 10.05.2013 року, 24.05.2013 року, 23.10.2018 року, 04.10.2019 року, 06.11.2019 року, 11.11.2019 року, 14.11.2019 року. З вказаної медичної карти амбулаторного хворого відсутні будь-які висновки та діагнози за наслідком психіатричного та психологічного стану [PERSON] та висновки про неможливість останньою розуміти значення своїх дій та керувати в ними у період вчинення спірного правочину, що мало місце 22.09.2016 року. Будь-яких інших доказів на підтвердження стану [PERSON] та підтвердження, що остання в момент укладення оспорюваного правочину 22.09.2016 року не розуміла значення своїх дій та не мала можливості керувати ними, сторонами по справі до суду не надано, як і доказів що [PERSON] померла [INFO] перебувала на будь-якому психіатричному обліку чи зверталась з відповідними скаргами до спеціалістів. Стосовно встановлення психічного стану [PERSON] , померлої [INFO] , та її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення спірного правочину - договору купівлі-продажу від 22.09.2016 року, за р.№5080, суд зазначає, що не володіє відповідною кваліфікацією, яка є іншої ніж право. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року №09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК (435-15) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Також, у відповідності до відповідно до ч.1 ст.105 ЦПК України, якщо у справі необхідно встановити зокрема психічний стан особи є обов`язковим призначення судом відповідної експертизи. Крім того, суд зазначає, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний сан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12). Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України. Враховуючи вищевикладені положення законодавства, предмет спору в цій справі, заявлених сторонами по справі вимог та заперечень, з огляду на те, що в цій справі підлягає встановленню психічний стан позивача, а саме факт абсолютної неспроможності [PERSON] , померлої [INFO] розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016 року за р.№5080, а у відповідності до положень ст. 105 ЦПК України, передбачено обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи з приводу психічного стану особи, судом під час розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 07.09.2023 року було призначено проведення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Одеської філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», на вирішення яких поставлені наступні питання: 1. Які індивідуально-психологічні особливості мала [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент укладення (підписання) договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080? 2. Чи страждала [PERSON] , яка померла [INFO] , на захворювання, які могли впливати на усвідомлення ним значення своїх дій або керування ними станом на момент укладення (підписання) договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080 ? 3. Чи могли захворювання, якими страждала [PERSON] , яка померла [INFO] , з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей, призвести до неможливості усвідомлення нею значення своїх дій або керування ними станом на момент укладення (підписання) договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080 ? 4. Чи була здатна страждала [PERSON] , яка померла [INFO] , станом на 22 вересня 2016 року, з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей та наявних в неї захворювань та стану здоров`я, повною мірою, вільно та усвідомлено приймати рішення станом на момент укладення (підписання) договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080 ? 5. Чи могла [PERSON] , яка померла [INFO] , під час складання спірного договору купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080, а саме 22 вересня 2016 року, усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними ? Дана ухвала суду не оспорювалась сторонами по справі та набрала законної сили. Однак, як вбачається, 02.02.2024 року на електронну адресу суду надійшов лист з експертної установи від 01.02.2024 року за вих. №633 щодо попередньої оплати експертизи на суму 77803,20 грн. разом з реквізитами для її оплати. Одночасно у листі експертною установою зазначено, що екпертиза буде прийнята до провадження після перерахування вказаної у листі суми. Копія вищевказаного листа була скерована на адресу [PERSON] , який остання отримала 02.04.2024 року, що підтверджується її підписом на наявному в матеріалах справи рекомендованому повідомленні про отримання поштового відправлення. 12.06.2024 року до суду надійшло повідомлення експерта від 31.05.2024 року за вих. №1018, про не сплату [PERSON] грошових коштів за проведення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи, за наслідком чого матеріали цивільної справи, разом зх. наданою експертам медичною документацією, повернуті до суду без проведення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи, призначеної ухвалою суду від 07.09.2023 року. Також суд зазначає, що в підготовчому судовому засіданні 10.07.2024 року позивачкою було підтверджено про несплату рахунку за проведення вказаної експертизи та відсутності наміру на вчинення цих дій. Судом враховується, що в ухвалі суду від 07.09.2023 року, судом роз`яснювалось учасникам справи, у тому числі позивачеві, наслідки ухилення від участі в проведенні експертизи, які передбачені ст. 109 ЦПК України, відповідно до якої у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Приймаючи викладене в цілому, суд приходить до висновку, що судова посмертна психолого-психіатрична експертиза, призначена ухвалою суду від 07.09.2023 року за клопотанням сторони позивача, не проведена за наслідком бездіяльності та дій сторони позивача [PERSON] . Будь-яких інших доказів для встановлення психолого-психіатричного стану [PERSON] , померлої [INFO] станом на період укладення спірного правочину, матеріали справи не містять. Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає, що позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми докази, що [PERSON] у момент укладення договору купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080, не могла розуміти значення своїх дій та не могли можливості керувати ними, за наслідком чого суд вважає відсутніми правові підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав передбачених ч.1 ст. 225 ЦПК України. Суд зазначає, що як зазначено вище, звернення до суду з позовом та обрання способу захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним - це безумовне право особи, визначене законом. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина перша статті 81 ЦПК України). Однак, позивачка в цій справі не виконала обов`язок з доведення заявлених вимог належними доказами. Таким чином, приймаючи, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд доходить до висновку, що [PERSON] не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080, недійсним, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині вимог. Щодо вимоги позивачки про скасування державної реєстрації права власності, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 188 ЦПК України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). За своїм процесуальним призначенням інститут об`єднання позовних вимог забезпечує правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об`єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин. Таким чином, нормою процесуального права закріплене право позивача об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів. При цьому, об`єднання позовних вимог може мати негативні наслідки. Сумісний розгляд декількох вимог, навіть тісно пов`язаних і однорідних, розширює предмет доказування у справі, збільшує коло учасників процесу, ускладнює розгляд та вирішення справи. Об`єднання позовів є правом, а не обов`язком суду. Приймаючи, що позивачем в обґрунтування вимоги про скасування державної реєстрації права власності, здійснено посилання на наслідки розгляду вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд доходить до висновку про належність вищевказаної вимоги до похідної, задоволення якої залежить від задоволення первісної позовної вимоги про визнання правочину недійсним. За наслідком чого, оскільки судом у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено, суд доходить до висновку також про необґрунтованість вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем. Крім того, як вбачається, дану вимогу позивачем заявлено відносно об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , щодо якого взагалі не надано жодного доказу, у тому числі на підтвердження його реєстрації на праві власності за відповідачем, порушенням цим об`єктом права та інтереси позивача, враховуючи, що спірним об`єктом нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу від 22.09.2016 року є квартира [ADDRESS] , що не є тотожним об`єктом нерухомого майна заявленим позивачем у вимозі про скасування державної реєстрації права власності, що додатково свідчить про безпідставність даної позовної вимоги позивача. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Поряд з цим, Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, слід відмовити. Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема: - як розподілити між сторонами судові витрати; - чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судом витрати відшкодуванню не підлягають. Також, під час розгляду справи, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20 січня 2020 року по цивільній справі №947/31628/19 вжито заходи забезпечення позову та встановлено заборону суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, в тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії з проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно квартири [ADDRESS] . Частинами 9, 10 статті 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Приймаючи викладене, оскільки ухвалою суду від 20.01.2020 року заходи забезпечення позову були вжиті за позовом позивача, у задоволенні якого в свою чергу даним рішенням суду відмовлено, суд вважає, що у відповідності до положень ч.9 ст. 158 ЦПК України вказані заходи забезпечення позову підлягають скасуванню, однак зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed