Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Харківської міської ради (далі ХМР) про визнання права власності в порядку спадкування за законом. У обґрунтування\~позовних вимог\~вказала,\~що вонає\~дочкою [PERSON] ,\~яка є\~власником 168/600\~часток житлового\~будинку з\~відповідною частиною\~надвірних будівель\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~на підставі\~рішення Ленінського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~27.09.2005\~року.\~ [PERSON] \~була зареєстрована\~та проживала\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~разом з\~нею за\~вказаною адресою\~були зареєстровані\~і проживають\~до теперішнього\~часу її\~дочка [PERSON] ,\~онука [PERSON] \~та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 04.07.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 4 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 9848, після її смерті відкрилась спадщина у виді 168/600 частки зазначеного домоволодіння. Таким чином, спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину в установленому законом порядку, оскільки була зареєстрована та постійно проживала з померлою на момент її смерті. 14 грудня 2023 року позивачка звернулася до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачці було відмовлено, оскільки нею не підтверджено родинні відносини зі спадкодавцем та не надано оригіналів документів, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове (нерухоме) майно, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 08.11.2023 року відкрито провадження в загальному позовному провадженні. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27.02.2024 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23.05.2024 розгляд справи повернуто до стадії підготовчого провадження, залучено у якості відповідача Харківську міську раду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.06.2024 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду. Позивачка та її представник адвокат Лисенко О. В. у судове засідання не з`явилися, про час та день розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином, 13.08.2024 представник позивача надала заяву про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи був повідомлений своєчасно належним чином, 12.03.2024 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував, відзив на позов не надав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та день розгляду справи була повідомлена своєчасно належним чином, 18.03.2024 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Представник відповідача - Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно належним чином, в матеріалах справи є дані про належне їх повідомлення, причини неявки до суду не повідомив, відзив на позов не надав. Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуючи неявку належним чином повідомлених відповідачів в судове засідання, які були належним чином повідомлені про розгляд справи та не подали відзив, суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі відповідачів та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 09.06.1995 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, вбачається, що матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] . ( а. с. 8) Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 25.11.2021 [PERSON] зареєструвала шлюб 19.10.1985 у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції з [PERSON] , прізвище змінено на « [PERSON] ». (а. с. 9). Як вбачається з повторного свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданого 25.11.2021 року Московським відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), 25.06.1987 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу дружині присвоєне прізвище « [PERSON] ». (а. с. 10). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 25.11.2021 [PERSON] зареєструвала шлюб 12.09.1987 у відділу державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку з [PERSON] , прізвище змінено на « [PERSON] ». (а. с. 11). Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданого 28.12.1998 року Кіровським відділом реєстрації актів Громадянського стану м. Донецька, 30.03.1998 року шлюб між [PERSON] , та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу дружині присвоєне прізвище « [PERSON] ». (а. с. 12) 20.12.2002\~року [PERSON] \~та [PERSON] \~уклали шлюб,\~після реєстрації\~шлюбу дружині\~присвоєне прізвище\~« [PERSON] »,\~що підтверджуєтьсясвідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого 20.12.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції м. Харкова. (а. с. 13). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27.09.2005 року за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом за заповітом від 26.06.1995 на 168/600 частини домоволодіння по [ADDRESS] після смерті [PERSON] , на підставі якого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано право приватної спільної власності на 168/600 частку домоволодіння за [PERSON] , витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.11.2005.(а. с. 2-3). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого 04.07.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 4 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 9848. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 168/600 частин домоволодіння [ADDRESS] , які належали спадкодавцю на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27.09.2005 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.08.2021 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визнано такими, що втратили право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 21.10.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З довідки ТОВ юридична агенція центр нерухомості та технічної інвентаризації «Нео-формат» від 14.12.2021 вбачається, що мінімальна ціна 168/600 частин домоволодіння [ADDRESS] складає 200000,00 грн. (а. с. 15). Постановою державного нотаріуса Другої Харківської\~міської державної\~нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 14.12.2023 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , за причин не підтвердження родинних відносин зі спадкодавцем та відсутності оригіналів документів, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове (нерухоме) майно; інших заяв про прийняття спадщини або відмову від неї, заяв про видачу свідоцтв про право на спадщину від інших осіб станом на 14.12.2023 до нотаріальної контори не надходило, заповіти відсутні. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України\~\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.\~\~Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. В силу вимог\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі\~ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.\~ До складу спадщини згідно\~зі ст. 1218 ЦК України\~входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З частин\~1,\~2\~ст.\~1220\~ЦК України\~вбачається,\~що спадщина\~відкривається внаслідок\~смерті особи\~або оголошення\~її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46\~цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини відповідно до ст. 1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України\~передбачено, що у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.\~1258\~ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~ст. 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Згідно з\~ч.\~ч.\~1,\~3,\~5\~ ст.\~1268\~ЦК України\~спадкоємець за\~заповітом чи\~за законом\~має право\~прийняти спадщину\~або не\~прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу,\~він не\~заявив про\~відмову від\~неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже,\~спадкоємцем померлої\~ [PERSON] \~є її\~рідна дочка\~ [PERSON] ,\~факт родинних\~відносин між\~спадкодавцем та\~спадкоємцем підтверджується\~копіями свідоцтв\~про народження,\~укладення шлюбу,\~розірвання шлюбу\~та витягів\~з Державного\~реєстру актів\~цивільного стану\~громадян про\~державну реєстрацію\~шлюбу,\~які містяться\~в матеріалах\~справи. Інших спадкоємців, що претендують на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , судом не встановлено. Позивач [PERSON] прийняла спадщину фактично, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та була зареєстрована за місцем спільного проживання та не заявила про відмову від спадщини. Враховуючи, що позивач [PERSON] є рідною донькою спадкодавця, тому як спадкоємець за законом 1 черги має право претендувати на спадкове майно, яке залишилося після смерті її матері. У відповідності до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень ч. 1 ст. 82\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2\~ст.\~78 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень\~ст.\~83\~ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12\~червня 2009\~року «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. («Проніна проти України», № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 80 ЦПК України докази в їх сукупності, суд вважає за можливе позов задовольнити, визнавши право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно. Задовольняючи позов, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, Закон України «Про судовий збір», характер правовідносин, суд вважає за необхідне покласти судові витрати по сплаті судового збору на позивача, додатково стягнувши на користь держави суму недоплаченого судового збору у розмірі 1007,60 грн. (2000,00 992,40= 1007,60), оскільки ціна позову складає 200000, 00 грн., а тому сума судового збору повинна бути розрахована ні з мінімального розміру, а з розміру, що складає 1% від ціни позову, тобто 2000, 00 грн.

Outcome: approved