Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що із [PERSON] вона знаходилась в зареєстрованому шлюбі з 23 березня 2012 року, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про в що Книзі реєстрації шлюбів 23 березня 2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 89. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2014 року шлюб між було розірвано. З 02.09.2013 року, на підставі рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 17.03.2014 року, на її користь з відповідача стягнуті аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, до досягнення дитиною трирічного віку, тобто, до 21.09.2015 року, про що було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження АСВП [NUMBER]. Від сплати аліментів відповідач ухиляється з 01.03.2015 року. Заборгованість по сплаті аліментів на 01.10.2023 року становить 117 888, 37 грн. Відповідач погашати заборгованість по сплаті аліментів в подальшому не бажає. Станом на 01.10.2023 року за відповідачем значиться заборгованість по сплаті аліментів на її утримання в розмірі 117 888,37 грн., згідно довідки № 197 Нікопольського відділу державної служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 06.10.2023 року. Про існування вказаної заборгованості відомо відповідачу, його неодноразово викликали на прийом до державного виконавця. Але він не додав ніяких зусиль для ліквідації вказаної заборгованості. Таким чином, заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини відповідача. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України та правової позиції палати Верховного суду від 12.09.2018 року по справі № 759/9457/15-ц та по справі № 572/1762/15-ц 25 квітня 2018 року, позивачкою здійснено розрахунок пені, яка за період з 01.03.2015 року по 01.10.2023 року складає 77 272, 77 грн. з розрахунку: за березень 2015 року - 8 163,17 грн., неустойка становить 8 163, 17 грн. х 1 % = 81,63 грн. х 209 днів = 17 060, 67 грн.; за квітень 2015 року - 8 799, 17 грн., еустойка становить 8 799, 17 грн. х 1 % = 87, 99 грн. х 179 днів = 15 750, 21 грн.; за травень 2015 року - 9 435, 17 грн., неустойка становить 9 435, 17 х 1 % = 94,35 грн. х 148 днів = 13 963,80 грн.; за червень 2015 року - 10 071, 17 грн., неустойка - 10 071, 17 х 1 % = 100, 71 грн. х 118 днів = 11 883, 78 грн.; за липень 2015 року - 10 707, 17 грн., неустойка - 10 707, 17 х 1 % = 107, 07 грн. х 87 днів = 9 315,23 грн.; за серпень 2015 року - 11 343, 17 грн., неустойка становить 11 343, 17 х 1 % = 113, 43 грн. х 56 днів = 6 352, 08 грн.; за вересень 2015 року - 11 788, 37 грн., неустойка становить 11 788, 37 х 1 % = 117, 88 грн. х 25 днів = 2 947, 00 грн. Тому, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що відповідач в добровільному порядку суму боргу сплатити не бажає, змушена звернутись до суду та заборгованість в розмірі 77 272 грн. 77 коп. стягнути в примусовому порядку. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.20-21). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, однак, своїм правом на подання відзиву не скористався, будь-які заяви на адресу суду від нього не надходили. Конверт, який був направлений за адресою його місця проживання та перебування, повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.23). Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п.1 ст.6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п.52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п.40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Суддя, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного. Як встановлено судом, сторони з 23 березня 2012 року по від 21 лютого 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.6). Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Рішенням Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2014 року з відповідача було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на її утримання в розмірі 1/6 частини по досягненню дитиною трирічного віку, починаючи з 02 вересня 2013 року і до 21 вересня 2015 року (а.с.7). Як вбачається з довідки, виданої Нікопольським відділом державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 жовтня 2023 року становить 11 788 грн. 37 коп. (а.с.18-19). Згідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення пені, долучила розрахунок, складений на підставі довідки про заборгованість зі сплати аліментів, у відповідності до якого розмір пені становить 77 272 грн. 77 коп. (а.с.2). Згідно ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Тобто, в даному випадку, приписами ч.1 ст.196 СК України встановлено, що максимальний розмір пені обмежується 100 % розміру заборгованості зі сплати аліментів. Відтак, сума пені за прострочення сплати аліментів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням приписів ч.1 ст.196 СК України, обмежується розміром заборгованості зі сплати аліментів та становить 11 788 грн. 37 коп. Враховуючи вищевикладене та інтереси дитини, з огляду на те, що батько виконує свій обов`язок по утриманню дитини неналежним чином, аліменти не сплачує, внаслідок чого дитина не отримує встановленого матеріального забезпечення з боку відповідача, тому суддя приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки суму в розмірі 11 788 грн. 37 коп., що, в даному випадку, відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, враховуючи вищевикладене позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1 073 грн. 60 коп. на користь держави.

Outcome: approved