Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

Керівник Золотоніської окружної прокуратури звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом в інтересах держави в особі Золотоніської міської ради до [PERSON] про стягнення боргу по орендній платі, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат. Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що 19.12.2019 р. між Золотоніською міською радою Черкаської області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки 7110400000:02:006:0067, загальною площею 0,0826 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по [ADDRESS] . Термін оренди становить 10 років. За умовами вказаного договору щорічна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 12 % від її нормативної грошової оцінки, що складає 47\~039.38 грн. Відповідно до інформації Золотоніської міської ради за користування земельною ділянкою станом на 14.10.2022 у [PERSON] наявна заборгованість в сумі 104\~826.41 грн, оскільки останній не вносив орендну плату в повному обсязі протягом періоду з 13.01.2020 року. На підставі ст.625 ЦК України відповідач має сплатити втрати від інфляції та 3% річних. Втрати від інфляції за весь період прострочення з 13.01.2020 14.10.2022 становлять 21\~338 грн 89 коп.; 3% річних від простроченої суми становлять 3663.43 грн. Також відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» відповідач повинен сплати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Розмір пені від простроченої суми заборгованості станом на 14.10.2022 відповідно до розрахунку становить 1820.19 грн. Підставою для представництва у суді інтересів держави став факт порушення законодавства при несплаті орендної плати за договором оренди земельної ділянки, зокрема, в зв`язку з порушенням умов договору, що призводить до ненадходження коштів до бюджету. При цьому територіальна громада з позовними заявами про стягнення в судовому порядку заборгованості зі сплати орендної плати не зверталася, що свідчить про бездіяльність даного органу місцевого самоврядування, внаслідок якої бюджет недоотримує кошти у вигляді орендної плати, тому втручання прокурора в спірні правовідносини для захисту економічного інтересу держави, шляхом подачі цієї позовної заяви є обґрунтованим. Ухвалою судді від 17.10.2022р. відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву з обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідача на адресу суду відзив на позовну заяву не надходив, однак від представника відповідача 28.07.2023р., 11.10.2023р., 25.12.2023р., 19.03.2024 та 19.08.2024р. надійшли заяви про погашення заборгованості за договором оренди земельної ділянки. Згідно заяви представника відповідача, яка надійшла до суду 28.07.2023 р., у зв`язку із введенням карантину, а в подальшому воєнного стану в Україні відповідач не мав фактичної змоги виконати взяті на себе зобов`язання в повній мірі, однак [PERSON] усвідомлює і розуміє свої зобов`язання і відповідальність та не відмовляється від їх виконання, а тому погашає заборгованість по орендній платі в межах своїх можливостей. У подальшому відповідач скеровував до суду вказані вище листи, в яких надавав до суду підтвердження сплати заборгованості по орендній платі. У судове засідання прокурор не прибув, але скерував заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Від представника Золотоніської міської ради надійшла заява про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, скерувавши до суду чергову заяву, яка отримана судом 19.08.2024р. про сплату частини заборгованості по орендній платі. Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але в судове засідання не з`явився без поважних причин, не подав відзив, вчинив дії, які фактично свідчать про визнання ним заявлених позовних вимог, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Дослідивши надані позивачем письмові докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до договору оренди землі від 19.12.2019, укладеного між Золотоніською міською радою в особі міського голови [PERSON] та [PERSON] , останньому передано у оренду терміном на 10 років земельну ділянку, кадастровий номер 7110400000:02:006:0067, площею 0,0826 за рахунок земель Золотоніської міської ради. Відомості про даний договір оренди 13.01.2020р. внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно що стверджено інформаційною довідкою №309815220 від 14.09.2022 р. Згідно Розділу 3 договору оренди земельної ділянки щорічна орендна плата за земельну ділянку встановлюється в розмірі 12% від її нормативної грошової оцінки, що складає 391\~994.82 грн.. Орендна плата за землю вноситься орендарем щомісячно рівними частинами протягом 30 календарних днів наступних за останнім календарним днем звітного місяця. Орендар бере на себе обов`язки щорічного уточнення розміру орендної плати та банківських реквізитів її отримувача. розмір орендної плати не залежить від результатів господарської діяльності орендаря. Орендна плата сплачується і у випадках, коли орендар тимчасово не використовує земельну ділянку. Відповідно розрахунку, здійсненого позивачем, заборгованість по орендній платі у [PERSON] виникла за період із 13.01.2020 по 14.10.2022 р. та становить 104\~826.41 грн. Частиною 3 статті 56 ЦПК України передбачено, що в визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовом, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступати за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами. Відповідно до положень ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, яке охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові ВСУ від 25.04.2018 року у справі №806/10008/17). Прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Така позиція висловлена Верховним Судом при розгляді справи 918/47/18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2019 року по справі № 903/129/18 сформувала правову позицію, відповідно до якої сам факт не звернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (п. 6.43). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18, наведено такі правові висновки: "Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Протягом тривалого періоду часу Вознесенська сільська рада не вжила заходів щодо отримання орендної плати за вказаним договором оренди. Таким чином, суд погоджується з позицією прокурора про необхідність звернення з даним позовом саме прокурором, тому, що невжиття уповноваженим органом відповідних заходів щодо стягнення плати за договором оренди негативно впливає на дохідну частину бюджету, в зв`язку з чим порушено інтереси держави. Нормами ч.2 ст.792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про оренду землі», в редакції, яка була чинною на дату укладання договору оренди землі, орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно зі ст. 13 цього Закону Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Нормами ст. 15 вказаного Закону встановлено, що і умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п.п в) ч.1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Згідно зі ст. 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, справляється виключно у грошовій формі. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься в ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із матеріалів даної справи позивачем наведено розрахунок заборгованості по сплаті орендної плати, в свою чергу відповідачем вказані доводи не спростовані, більше того, фактично своїми діями, а саме наданням до суду відповідних квитанцій про погашення суми боргу з орендної плати, відповідач фактично визнав наведений позивачем розмір заборгованості. На підтвердження сплати суми боргу з орендної плати позивачем надано до суду відповідні квитанції про сплату, а саме Квитанція 0.0.2733739988.1 від 08.11.2022 - на суму 9 900,00 грн.; Квитанція 0.0.2795977771.1 від 27.12.2022 - на суму 9 900,00 грн.; Платіжна інструкція 0.0.2927878702.1 від 17.03.2023 - на суму 9 900, 00 грн; Платіжна інструкція 0.0.2953152650.1 від 17.04.2023 - на суму 9 900,00 грн; Платіжна інструкція 0.0.3074346614.1 від 30.06.2023 - на суму 5 000,00 грн. Квитанція 0.0.322036337.1 від 27.09.2023 - на суму 9 900,00 грн.; Квитанція 0.0.3233718520.1 від 05.10.2023 - на суму 9 900,00 грн.; Квитанція 0.0.3241314124.1 від 10.10.2023 - на суму 9 900,00 грн.; Квитанція 0.0.3319545264.1 від 21.11.2023 - на суму 9 900,00 грн.; Квитанція 0.0.3437234137.1 від 25.01.2024 - на суму 9 900,00 грн.; Квитанція 0.0.3826570819.1 від 16.08.2024 на суму 3000 грн. Позивач наполягаючи на задоволенні позову у повному обсязі не взяв до уваги вказану сплату коштів відповідачем після відкриття провадження по даній справі та до ухвалення судового рішення. Жодних заперечень щодо неотримання вказаних коштів не надав. Таким чином судом встановлено, що відповідачем до ухвалення рішення по даній справі було погашено суму заборгованості з орендної плати у розмірі 97\~100.00 грн. Сплата іншої суми боргу по орендній платі матеріалами справи не підтверджується. На підставі вказаних доказів судом встановлено, що залишок заборгованості із сплати орендної плати станом на час ухвалення даного рішення становить 7\~726.41 грн. (104\~826.41 грн. (заборгованість по орендній платі) 97\~100 (сплачена відповідачем заборгованість до ухвалення рішення) = 7726.41 грн. Оскільки відповідачем не вносилась орендна плата у строки, визначені умовами договору оренди, внаслідок чого утворилась заборгованість за вказаним договором оренди, наявність якої стверджені належними доказами, та в свою чергу не спростовані відповідачем, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі в сумі 7726.41 грн. За таких підстав у цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення пені, 3% річних від простроченої суми заборгованості та втрат від інфляції суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, у\~ст. 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц) Статями 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. У порушення вищезазначених приписів закону та умов договору оренди землі, відповідачем не було здійснено повних платежів зі сплати орендної плати, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних є обґрунтованими, законними, та не спростовані стороною відповідача, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до частин 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобов`язання (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13.02.2013 р. у справі № 6-170цс12). Отже, саме відповідач у справі має доводити у суді відсутність своєї вини у невиконанні зобов`язання за договорами оренди з внесення орендної плати або ж довести факт виконання ним даного зобов`язання. Проте, відповідачем не надано суду доказів про те, що він приймав заходи щодо внесення орендної плати за договором оренди чи був позбавлений можливості її внесення у зв`язку із обставинами, які не залежали від волі відповідача. Посилання відповідача на введення спочатку карантину, а потім воєнного стану в Україні є необґрунтованими, оскільки відповідач ніяк не обґрунтовує як вказані події вплинули на його можливість виконувати свої зобов`язання щодо сплати орендної плати у строки та розмірі, який визначений законом. Таким чином, враховуючи доведеність порушення своїх зобов`язань відповідачем, нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання\~і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Крім вказаного суд зазначає, що відповідачем не подано жодного зауваження чи заперечення, а також не наведено свого розрахунку інфляційних втрат та 3% річних. З урахуванням вказаного, суд погоджується із висновком позивача про наявність правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь Золотоніської міської ради 3 % річних від простроченої суми заборгованості розмірі 3663.43 грн та інфляційних втрат в розмірі 21\~338.89 грн. При цьому суд зауважує, що часткова сплата відповідачем заборгованості по орендній платі після відкриття провадження по даній справі не впливає на вказаний розрахунок, який був проведений на час подачі позовної заяви до суду, виходячи із дійсного на момент пред`явлення позову розміру заборгованості. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Наведений позивачем розрахунок розміру пені, відповідачем не спростовано, останній здійснено виходячи із розміру суми боргу на час пред`явлення цього позову до суду. Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 1820.19 грн. за порушення виконання зобов`язань є доведеними та обґрунтованими, тому підлягають до повного задоволення. За цих підстав суд приходить до висновку про необхідність стягнення із відповідача на користь Золотоніської міської ради суми боргу у розмірі 34\~548 грн. 92 коп., яка складається з наступного: 7726.41 грн - заборгованість по орендній платі; 1820.19 грн пеня; 3663.43 грн 3% річних від простроченої суми заборгованості; 21\~338.89 грн - втрати від інфляції. Суд, відповідно до ст.141 ЦПК України, задовольняючи позов, стягує з відповідача на користь Черкаської обласної прокуратури судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (який складає 26.24% від заявленої суми) у розмірі 651.09 грн.

Outcome: partial