Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила розірвати договір довічного утримання, укладений 06 липня 2018 року нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. і зареєстрований за № 3883, а також зобов`язати державного реєстратора провести реєстрацію поновленого права власності [PERSON] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач є одинокою людиною, тому вона уклала договір довічного утримання (догляду) з [PERSON] , на умовах якого передала у її власність належну квартиру [ADDRESS] , де проживає і зареєстрована. У свою чергу [PERSON] зобов`язалася надати позивачці утримання (догляд) у вигляді: забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчуженій квартирі (п.п. 2.1.1 договору); протягом п`яти років, а саме: з серпня 2018 року по серпень 2023 року надання матеріальної допомоги щомісяця у розмірі не більше 1 000, 00 грн шляхом перерахування на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» у строк до 20 числа поточного місяця (п.п. 2.1.3 договору). Крім вищезазначеної суми, [PERSON] зобов`язалась при необхідності проведення операції на серці [PERSON] здійснити матеріальну допомогу на проведення такої операції у розмірі 60 000, 00 грн шляхом перерахування на картковий рахунок [PERSON] № [NUMBER] , відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» (п.п.2.1.2. Договору). Також, набувач зобов`язалась у разі настання інсульту чи інфаркту у [PERSON] забезпечити її нематеріальним доглядом (п.п. 2.1.4 договору). Водночас нотаріусом було вжито заходів по забороні відчуження об`єкту нерухомого майна за реєстраційним № 3884. На початку дії цього договору, як вказала позивач у позовній заяві, відповідач приносила їй їжу з дитячого садка, у якому працювала, відвідувала її, інколи ходила до магазину за продуктами, а згодом її ставлення змінилось. Догляд та необхідну допомогу вона позивачеві фактично не надавала: не готувала їжу; не прибирала квартиру; не викликала швидку, коли їй було дуже зле; лише тільки декілька разів зробила уколи під час хвороби; не допомагала при пересуванні вулицею; жодного разу не допомогла у пранні речей, постільної білизни, продукти харчування та ліки раніше купувала зрідка, а останнім часом взагалі перестала це роботи, незважаючи на те, що наші квартири знаходяться поруч, а позивач приймає ліки щодня. У період дачного сезону, це приблизно з квітня по листопад, відповідач, виїжджаючи на вихідні на дачу, нікому ніколи не передоручала догляд за позивачкою, тоді як за станом свого здоров`я вона у будь-яку хвилину могла втратити свідомість. За весь час існування договору довічного утримання [PERSON] ні разу не зателефонувала з дачі та не поцікавилась як позивач себе почуває і чи має все необхідне. Так як, за станом свого здоров`я позивач не завжди може забезпечити себе необхідними послугами самостійно, як вона вказує, то їй в усьому допомагають сусіди, прибирають квартиру, купують продукти харчування, ліки та здійснюють при необхідності догляд. Так, позивач вказує, що відповідач не спілкується з нею і не піклується, самотню та потребуючу постійного догляду особу, не надає побутового догляду, утримання, безоплатного проживання у квартирі, вона запропонувала їй в усній формі розірвати вищевказаний договір довічного утримання та отримала відмову. З чим позивач не погоджується, що стало підставою для звернення за захистом до суду. Відповідач у відзиві позов не визнала, заперечуючи проти позову, вказала, що приблизно наприкінці весни 2018 року [PERSON] запропонувала звести їхні взаємовідносини в правове поле, а саме запропонувала укласти договір довічного утримання. В той же час, розуміючи всю відповідальність перед літньою людиною, відповідач попередила, що не зможе матеріально у достатній мірі забезпечувати її всім необхідним, оскільки не має великих заробітків та необхідно буде шукати постійну роботу, а у її віці це дуже тяжко та і зарплатня буде не дуже високою, на що позивач сама запропонувала, що їй в повній мірі і достатньо матеріальної допомоги у вигляді 1 000, 00 грн з врахуванням того, що вона отримує пенсію та субсидію на оплату комунальних послуг, та інколи за потреби вона буде просити допомогу у вирішенні господарських питань. Так дійсно, після укладання спірного договору, починаючи з 26 вересня 2018 року, вона влаштувалась на роботу у «Дитячий садок «Орлятко» - Дошкільний навчальний сад № 1 Печерського району м. Києва на посаду помічника вихователя, з середньомісячним посадовим окладом у розмірі 4 563, 53 грн, та дійсно іноді по вечорам після роботи заходила до позивача. Інколи в ті дні, коли відповідач заходила після роботи до позивача, остання сама казала, що немає потреби заходити до неї так часто та що допомога не потрібна, вказуючи при цьому, що у неї втомлений вигляд після роботи. Починаючи приблизно з кінця зими 2020 року ставлення позивача до неї змінилось: вона припинила відповідати на її дзвінки, перестала відчиняти двері у квартиру, почала звинувачувати у тому, що вона нібито вкрала в неї квартиру. Одного разу, зустрівши позивача на сходовій клітині, відповідач намагалась з`ясувати, що послугувало такій зміні відносин та що трапилось, на що позивач повідомила, що вона дуже мало їй надає матеріальної допомоги, що вона жалкує, що уклала з нею договір довічного утримання. На противагу цьому, якщо питання лише у сумі допомоги, відповідач запропонувала позивачеві внести зміни до вже діючого договору, та якщо сума для неї буде непосильною, допомогу будуть частково компенсувати діти відповідача, але позивач відмовилась та сказала, що буде подавати позов до суду про розірвання договору довічного утримання, та що вона вже знайшла людину, яка запропонувала їй суму допомоги набагато більше. Відповідач вказує, що навіть після зазначеної розмови, не припинила виконувати умови спірного договору, а сумлінно продовжувала сплачувати суму матеріальної допомоги на рахунок позивача, про що позивач правильно стверджує у позовній заяві, та до останнього намагалась знайти компромісне вирішення питання з позивачем. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 01 квітня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано судді Соколову О. М., для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 24 червня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін /т. І а. с. 121/. 23 листопада 2020 року відповідач подала до суду відзив на позов /т. І а. с. 132-137/. 07 грудня 2021 року ухвалою судді у справі закрито підготовче провадження у справі /т. ІІ а. с. 38/. 01 лютого 2021 року позивач подала відповідь на відзив /т. І а. с. 149-199/. 06 жовтня 2022 року представники позивача [PERSON] , [PERSON] подали зауваження на протокол судового засідання від 26 вересня 2022 року, вказуючи, що у протоколі не міститься результат розгляду клопотання позивача від 26 вересня 2022 року про повернення до стадії підготовчого засідання та доручення доказів по справі, поданих на стадії підготовчого провадження /т. ІІ а. с. 90-92/. 20 січня 2023 року відповідач подала додаткові пояснення /т. ІІ а. с. 107-126/. 24 січня 2023 року ухвалою судді зауваження представників позивача [PERSON] , [PERSON] на протокол судового засідання від 26 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С. В. про розірвання договору довічного утримання та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду /т. ІІ а. с. 136/. 08 серпня 2023 року суддя Соколов О. М. заявив самовідвід від головування у справі /т. ІІ а. с. 212/. 14 серпня 2023 року на підставі розпорядження В. о. керівника апарату суду [PERSON] проведено повторний авторозподіл судової справи між суддями і передано справу судді Литвиновій І. В. /т. ІІ а. с. 213, 214-215/. 18 жовтня 2023 року допитана свідок [PERSON] [сусідка сторін] надала суду покази, що проживає у квартирі [ADDRESS] у будинку разом [PERSON] і [PERSON] з 2015 року. До 2017 року не була знайома з цими сусідками. Свідок знайома з сусідкою [PERSON] ,яка розповіла, що позивач дуже хвора, а [PERSON] допомагала їй, брала для неї ліки, продукти харчування, а [PERSON] , яка повинна була доглядати позивачку, цього не робила, бо вона працювала, а на вихідні виїжджала на дачу. У 2017 році свідок познайомилася з [PERSON] . Свідок вказала, що [PERSON] - дійсно хвора людина. [PERSON] доглядала за позивачкою і була ображена через те, що вона уклала за її спиною договір довічного утримання з [PERSON] . [PERSON] скаржилася, що [PERSON] не купує їй продукти, не допомагає дійти до лікаря. Свідок вказала, що вона дивувалася, що є людина, яка повинна доглядати, а [PERSON] постійно зверталася до неї з проханнями купити ліки, продукти, супроводжувати у поліклініку. Також свідок вказала, що при ній [PERSON] до [PERSON] не приходила, власне вона сама і доглядає за [PERSON] : купує продукти, водить до лікарів, здає її аналізи, приносить ліки. Після початку вторгнення [PERSON] поїхала і повернулася за два місяці /т. ІІІ а. с. 76, 80/. 18 жовтня 2023 року допитаний свідок [PERSON] надав суду покази, що з [PERSON] знайомий з 2013 року, з [PERSON] не знайомий. Також йому відомо про укладення ними договору довічного утримання. Вказав, що постійно возить її до лікарів, іноді купував їй продукти. Раз на тиждень він приходить до [PERSON] і приносить їй продукти. Спочатку війни [PERSON] проживала у нього протягом близько трьох місяців /т. ІІІ а. с. 77, 80/. 18 жовтня 2023 року допитана свідок [PERSON] [сусідка сторін] вказала, що проживає у квартирі [ADDRESS] у будинку разом з [PERSON] і [PERSON] . Вказала, що [PERSON] - хвора людина, вона мучається, їй допомогти нікому. Зазначила, що [PERSON] і [PERSON] дружили. Коли [PERSON] привезли з переламом, свідок зайшла до неї і допомогла їй у побуті. З цього часу вона [свідок] доглядає за [PERSON] : прибирала, готувала і годувала позивачку. [PERSON] привозив продукти. Через півтори роки [PERSON] стала ходити з милицями. [PERSON] працювала, на вихідні - їхала. Свідок вказала, що просила її змінити і приділи увагу [PERSON] . У грудні 2018 року [PERSON] повідомила свідку, що уклала договір з [PERSON] , після чого свідок поговорила з останньою і сказала, що їй відомо про цей договір і вона більше доглядати не буде. Свідок також вказала, що до цих пір допомагає [PERSON] , а [PERSON] ні у чому не допомагає, вона щодня бачить [PERSON] , [PERSON] у неї не буває і з нею [PERSON] боїться спілкуватися /т. ІІІ а. с. 78, 81/. 29 листопада 2023 року свідок [PERSON] надала покази [донька відповідача], що знайома з [PERSON] з дитинства, оскільки до 2003 року проживала у цьому ж будинку, де досі мешкають сторони, які дружать понад 20 років, з ними дружила і сусідка [PERSON] . Коли [PERSON] лежала у лікарні, [PERSON] провідувала її, поливала квіти. [PERSON] робила уколи [PERSON] , приносила їй їжу протягом багатьох років. [PERSON] запропонувала [PERSON] укласти договір довічного утримання, остання повідомила, що працює і у неї невеликий дохід, тому утримувати [PERSON] вона не зможе, але [PERSON] відповіла, що їй нічого не потрібно, тільки, щоб вона поховала і не кремувала. Коли [PERSON] дізналася, що укладено договір, вона розірвала стосунки з [PERSON] і почала зводити наклеп на неї, підговорювати [PERSON] , що [PERSON] їй не допомагає, нічого не робить за договором. Свідок надала покази, що не розуміє, що відбулося, оскільки [PERSON] допомагала їй, купувала ліки, продукти, робила уколи. Також повідомила, що брат [PERSON] і її друг не захотіли укладати такий договір довічного утримання з нею. [PERSON] була обізнала з фінансовим становищем [PERSON] , не пропонувала уточнити або змінити договір, про необхідність операції також не повідомляли [PERSON] . Свідок вказала, що [PERSON] купувала продукти, ліки і робила все, що робила і до укладення договору, їй відомо це з слів [PERSON] /т. ІІІ а. с. 86, 88-89/. 29 листопада 2023 року свідок [PERSON] надав покази [зять відповідача], що йому відомо про дружбу [PERSON] і [PERSON] , що в останньої поганий стан здоров`я і теща допомагає їй. Також свідок вказав, що допомагав заносити сумки з дачі до квартири [PERSON] , транспортував останню з поламаною ногою, тоді і бачив її один раз саме цього дня /т. ІІІ а. с. 87, 89/. 30 січня 2024 року відповідач [PERSON] надала суду пояснення, що не має бажання розірвати договір довічного утримання, 20 років у них були хороші стосунки, вони дружили, вона допомагала їй, оскільки жаліла, бо у неї помер син, мала ключі від квартири [PERSON] , вона довіряла їй свої кошти, дорогоцінні речі. Потім вона познайомилася з чоловіком, прожила з ним чотири роки. Взимку вона зламала ногу та мучилася, а [PERSON] відмовився її забирати до себе, тому [PERSON] забрала вона і стала допомагати. Пізніше [PERSON] сказала, що якщо [PERSON] допомагає [PERSON] , то вона цього більше не робитиме і віддала ключі від квартири. Влітку [PERSON] запропонувала укласти договір довічного утримання з [PERSON] , однак вона відповіла, що нічого не зможе їй дати. Однак [PERSON] сказала, що нічого їй не потрібно, тільки, щоб її поховали за християнськими канонами. Брат [PERSON] відповів, що йому нічого не потрібно, він не може доглядати. [PERSON] домовилася з [PERSON] , що нікому не будуть повідомляти про укладення договору. Але [PERSON] проговорилася [PERSON] і вона також стала робити якісь закупи і розмови, що [PERSON] нічого не виконує, а квартира буде їй. Наприкінці 2019 року або початку 2020, [PERSON] попросила повернути ключ від квартири, [PERSON] повернула ключ і всі речі, які зберігала. [PERSON] пояснила, що намагалася поговорити і помиритися з [PERSON] , але остання припинила спілкуватися і відмовлялася від допомоги. [PERSON] налаштовувала [PERSON] і [PERSON] , щоб вона не спілкувалася з [PERSON] . Вона вказала, що [PERSON] не вважає ворогом, вона не чужа людина їй, вона її жаліє. [PERSON] казала, що [PERSON] краще всіх до неї ставилася. [PERSON] - освічена людина і вичитувала договір у нотаріуса, вона пояснювала все, що не зрозуміло. [PERSON] пропонувала прибрати у квартирі і розібрати речі, але вона відкладала ці справи. Купувала продукти, ліки, які завжди були у [PERSON] . Про матеріальний стан [PERSON] . [PERSON] було відомо, її вимогу про 1 000, 00 грн [PERSON] виконує до тепер. Також вона телефонує [PERSON] , але вона не бере трубку. Останній чек був у січні 2020 року, коли востаннє купувала продукти [PERSON] . З 24 лютого 2022 року по 25 квітня 2022 року [PERSON] була не у Києві, від сусідів дізналася, що [PERSON] забрав [PERSON] . При укладенні договору [PERSON] не мала питань до нотаріуса. 26 березня 2024 року свідок [PERSON] [сусідка сторін] надала суду покази, що [PERSON] дружила з [PERSON] , яка дружила з [PERSON] , купувала їй продукти. [PERSON] дізналася про договір і через це змінила своє ставлення до [PERSON] . Саме [PERSON] ініціатор конфлікту і цього позову. Всі мешканці цього будинку знають про добрі стосунки між [PERSON] і [PERSON] . [PERSON] пообіцяла, що якщо договір буде розірвано, квартира буде [PERSON] , за що остання давала покази. Свідок вказала, що часто бачила ввечері, як [PERSON] приходила до [PERSON] і приносила їй щось, бо її квартира знаходиться навпроти. [PERSON] стала нав`язувати [PERSON] [PERSON] замість [PERSON] . У листопаді 2019 року [PERSON] і [PERSON] спілкувалися, а вже у лютому 2020 року [PERSON] стала казати, що [PERSON] погано доглядає [PERSON] . Свідок вказала, що [PERSON] зверталася до [PERSON] , кликала її, а та робила вигляд, що не чує її. Ані [PERSON] , ані [PERSON] так не допомагають [PERSON] , як [PERSON] . [PERSON] хоче жити зі своїм чоловіком, у нього у приватному будинку. [PERSON] цілком самостійна: ходить зустрічає його, проводжає, виходить на вулицю, може піднятися на третій поверх без ліфту. [PERSON] ніколи особливо не дружила з [PERSON] 06 березня 2022 року [PERSON] відправила [PERSON] жити до [PERSON] . 10 березня 2022 року у квартиру [PERSON] приїхав [PERSON] взяти якісь речі. Без [PERSON] [PERSON] сама заходила у її квартиру, використовувала її холодильник. [PERSON] дуже співчутлива людина, вона допомагала також іншій сусідці, взагалі безоплатно. [PERSON] люблять всі сусіди, поважають її. [PERSON] після початку вторгнення телефонувала свідку і запитувала про [PERSON] . В укриття [PERSON] не ходила взагалі, тільки у загальний коридор виходила. 04 червня 2024 року позивач [PERSON] надала пояснення суду, що не мала вибору, бо ніхто не хотів доглядати її, а [PERSON] погодилася, і вони уклали договір, нотаріус нічого не з`ясовувала, не спілкувалася з нею. Перший час [PERSON] купувала продукти за кошти [PERSON] , вона розраховувалася по чеках, але там були і її продукти також. Так само ліки і [PERSON] , і [PERSON] . Прибирання, прання [PERSON] не робила, не купала [PERSON] , не водила до лікарів. Продукти, загалом овочі, привозив [PERSON] . На Новий рік 2020 року [PERSON] не привітала [PERSON] Якось вони посварилися і [PERSON] сама запропонувала розірвати договір, кинула ключі від квартири. Вона сказала, що за квартплату за її квартиру не платитиме. [PERSON] добровільно не погоджувалася розірвати договір, кажучи, що їй заборонив зять. Операцію заміни клапана робити вже не можна і тому цей пункт договору втратив своє значення. У 2020 році [PERSON] вже сама сплачувала за квартиру. [PERSON] вказала, що [PERSON] взагалі не допомагала, за нею доглядав [PERSON] , нині вона має ІІ групу інвалідності, і не може самостійно забезпечувати догляд за собою. [PERSON] і [PERSON] їй допомагають. Коли почалося вторгнення, [PERSON] поїхала, а вона лишилася одна. Півтори роки тому, вона зустрівши [PERSON] у коридорі, навіть не привіталася, не те, щоби наладити стосунки. У судовому засіданні представники позивача: [PERSON] , [PERSON] позов підтримали і просили задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у заявах по суті. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність і введення суду в оману щодо мотивів подання, просив відмовити з підстав, наведених у заявах по суті сторони відповідача. Третя особа у судове засідання не з`явилася, представника не направила, повідомлялася про час, дату і місце слухання справи належним чином, заяви по суті або з процесуальних питань до суду не находили. Суд, допитавши свідків, заслухавши пояснення сторін, обґрунтування представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 06 липня 2018 року [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) уклали договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. і зареєстрований за № 3883. Одночасно встановлено заборону відчуження квартири [ADDRESS] /т. І а. с. 9-12/. Відповідно до п. 1.1 Договору, [PERSON] (відчужувач) передала у власність [PERSON] (набувач) належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно, у відповідності до п. 2.1. цього договору. Згідно з п. 2.1 договору, утримання (догляд) визначається у вигляді: 2.1.1 забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі; 2.1.2 при необхідності проведення операції на серці відчужувачу, здійснити матеріальну допомогу на проведення такої операції у розмірі не більше 60 000, 00 грн шляхом перерахування на картковий рахунок відчужувача № [NUMBER] , відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України». Максимальна затримка може складати не більше одного місяця від дати письмової вимоги відчужувача; 2.1.3 починаючи з серпня 2018 року та по серпень 2023 року, щомісячно у строк до 20-го числа поточного місяця, надавати відчужувачу матеріальну допомогу у розмірі не більше 1 000, 00 грн шляхом перерахування на картковий рахунок відчужувача № [NUMBER] , відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України». У разі смерті відчужувача, виплата припиняється. 2.1.4 у випадку настання інсульту чи інфаркту у відчужувача, забезпечити нематеріальний догляд за відчужувачем. Так, зазначена квартира, згідно з договором довічного утримання, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого [PERSON] державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 26 серпня 1999 року за реєстровим № 7-568, зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 31 серпня 1999 року у реєстрову книгу за № 2628/4599. Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 33, 97 кв м, житловою площею 18, 30 кв м. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно частиною першою, другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною першою ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на роз суд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 626 ЦК України). Відповідно до частини другої ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду навимогу однієї із сторіну разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У відповідності до частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України). У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша ст. 749 ЦК України). У відповідності до статті 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Частина перша статті 755 ЦК України визначає, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі N 645/3284/19. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду, спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності (частина друга ст. 749 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі N 753/10508/18 (провадження N 61-16804св21) вказано, що тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. Суд не погоджується з твердженням сторони відповідача про те, що матеріальної допомоги у розмірі 1 000, 00 грн, яку вона перераховує на рахунок позивача, згідно з пунктом 2.1.3, достатньо для оплати комунальних послуг, які отримує позивач у квартирі, де мешкає. Здійснення покладених на відповідача спірним договором, обов`язків: забезпечення її [ [PERSON] ] житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у відчужуваній квартирі (пункт договору 2.1.1) і, починаючи з серпня 2018 року та по серпень 2023 року, щомісячно у строк до 20-го числа поточного місяця, надавати відчужувачу матеріальну допомогу у розмірі не більше 1 000, 00 грн шляхом перерахування на картковий рахунок відчужувача № [NUMBER] , відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» (пункт договору 2.1.3), не пов`язані між собою і виконання одного не ототожнюється з виконанням іншого. Відповідач надав докази суду здійснення переказів 1 000, 00 грн на рахунок позивачки як матеріальної допомоги, і вважає, що призначення цих грошових коштів - це оплата комунальних рахунків позивача, що є хибним висновком. Доводи сторони відповідача, що вона допомагала позивачці і до укладення договору, суд оцінює критично, оскільки предметом спору є обставини щодо його належного виконання й охоплює час, починаючи від його укладення сторонами. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі N 644/1566/19 (провадження N 61-5955св21) зазначено, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Судом установлено, що відповідачка взяті на себе за договором зобов`язання виконувала не у повному обсязі, одночасно у догляді позивачці допомагають інші особи, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, а тому суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про розірвання договору є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі N 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі N 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі N 755/1750/19, від 24 червня 2021 року в справі N 644/1566/19. У відповідності до частини першої статті 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень, спрямованих на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскільки підставою для реєстрації права власності відповідача на квартиру у даній справі був укладений договір, а підставою припинення права власності відповідача може бути рішення суду про розірвання цього договору і вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності є похідними, припинення права власності відповідача та визнання права власності на нерухоме майно за позивачем проводиться шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже вимога позову у частині зобов`язання державного реєстратора провести реєстрацію поновленого права власності [PERSON] є передчасною, власне рішення суду, що набуло законної сили, є підставою для внесення змін про власника нерухомого майна. Крім того, позивач не посилалася на те, що мала місце відмова державного реєстратора у поновленні такого її права. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню у частині вимоги про розірвання договору довічного утримання (догляду) від 06 липня 2018 року, укладеного сторонами. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг до договору № 02-20-ц від 01 червня 2021 року, від 17 червня 2021 року, від 17 червня 2021 року, від 20 січня 2022 року, від 04 лютого 2022 року, від 04 червня 2024 року, від 05 червня 2024 року, а також квитанції про оплату послуг за договором про надання правової допомоги № 02-20-ц від 28 березня 2020 року, позивач понесла витрати на правову допомогу у розмірі 35 000, 00 грн, яку їй надавали за договором про надання правової допомоги № 02-20-ц від 28 березня 2020 року адвокати АО «Омнія» Молодоженя Н. І. та Кузьменко І. Г. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial