Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.11.2023 між сторонами було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі і своєчасно до 15.12.2023. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідач власноручно написав боргову розписку, у якій зобов`язався повернути окрім основної суми боргу грошову суму у розмірі 3 000 доларів США до 30.12.2023 як плату за користування чужими грошовими коштами. Вказана розписка була написана у присутності свідка [PERSON] . Крім того, сторони при укладенні договору позики визначили, що у разі прострочення відповідачем грошового зобов`язання він повинен сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів за розпискою відповідач не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 12 000 доларів США, плату за користування чужими коштами в розмірі 3 000 доларів США, 3% річних за період з 16.12.2023 по 16.02.2024 в розмірі 73, 81 доларів США, а також передбачену умовами договору пеню за період з 16.12.2023 по 16.02.2024 у розмірі 26 765 грн. 06 коп. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2024 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 04.03.2024 відкрито провадження у справі та призначено її за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. 14.08.2024 від позивача надійшла заява, в додатках до якої долучено копію боргової розписки. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги викладені в позовній заяві та не заперечив щодо заочного розгляду справи. Окрім того, надав для огляду в судовому засіданні оригінал розписки, копія якої була долучена до матеріалів справи. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 16.11.2023 між сторонами було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в розмірі 12 000 доларів США, з кінцевим строком повернення до 15.12.2023, що підтверджено відповідною розпискою. Зі змісту розписки також вбачається, що позичальник окрім основної суми боргу зобов`язався повернути позикодавцю грошову суму в розмірі 3 000 доларів США до 30.12.2023 як плату за користування чужими грошовими коштами за період на який були надані ці кошти. Оригінал вищевказаної розписки безпосередньо було досліджено судом та встановлено, що вона ідентична копії, яка додана стороною позивача до матеріалів справи в підтвердження позовних вимог. Отже, з досліджених фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на грошові кошти, які останній передав відповідачу відповідно до договору позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі №6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 18.01.2017 у справі №6-2789цс16, від 12.04.2017 у справі 442/8157/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14.04.2020 у справі №628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21.07.2021 у справі №758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Із урахуванням наведених вище положень законодавства та судової практики, суд приходить до висновку, що власноручне написання і підписання відповідачем боргової розписки від 16.11.2023 із зобов`язанням повернути суму позики у розмірі 12 000 доларів США до 15.12.2023 підтверджує як факт укладення між сторонами договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у такій розписці грошової суми. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №154/3443/18 Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 статті 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на наведене, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за вказаними договорами позики. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, згідно з якою сума боргу не підлягає переведенню до гривневого еквіваленту, адже борг має бути повернутий у тій валюті, в якій була надана позика. Таким чином, встановивши наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній повернення оспорюваної суми відповідачем, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 16.11.2023 у розмірі 12 000 доларів США, а також плату за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3 000 доларів США. Жодних доказів на спростування вищезазначених обставин, зокрема, доказів на підтвердження факту виконання відповідачем умов вказаного договору позики та про фактичне повернення останнім суми грошових коштів, отриманих в позику від позивача, відповідачем суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій за неналежне виконання умов договірного зобов`язання у виді пені та 3% річних за користування позикою, суд керується наступним. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки ( ст. 611 ЦК України). Відповідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що кінцевим терміном погашення заборгованості за договором позики від 16.11.2023 є 15.12.2023. Враховуючи те, що вказану обставину відповідачем не спростовано, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що початком прострочення виконання зобов`язань за договором позики є 16.12.2023. Як встановлено з боргової розписки, при укладенні договору позики сторони визначили, що у разі прострочення відповідачем грошового зобов`язання він повинен сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Постановою Верховного Суду України від 18.09.2020 у справі 916/4693/15 встановлено, що вимоги про застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов`язань, визначених в іноземній валюті, можуть заявлятися лише в національній валюті України (гривні). З огляду на викладене Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про те, що до зобов`язань, виражених в іноземній валюті, застосування пені у вигляді подвійної облікової ставки Національного банку України, визначеної у гривні, неможливе та суперечить чинному законодавству України. Так, у розписці визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, що передається у борг у гривні за офіційним курсом валюти на день укладення договору. Зокрема, як зазначено у розписці на дату складання розписки та передачі грошей у борг, офіційний курс НБУ складав - 36,26 грн. Отже, 12 000 $ (дванадцять тисяч доларів США) за офіційним курсом НБУ (курс 36, 26 грн.) становить 435 120 грн 00 коп. (чотириста тридцять п`ять тисяч сто двадцять грн 00 коп.), а 3 000 $ (три тисячі доларів США) становить 108 780 грн 00 коп. (сто вісім тисяч сімсот вісімдесят грн 00 коп.). Згідно з розрахунком заборгованості, долученим позивачем до позовної заяви, пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за несвоєчасне виконання основного грошового зобов`язання, яке складає 435 120 грн 00 коп. (12 000 $ ), за період з 16.12.2023 року по 16.02.2024 року (період прострочення грошового зобов`язання 63 дні) складає - 22 484 грн 95 коп., зокрема: період розрахунку: з 16.12.2023 по 31.12.2023 - 16 днів 435 120 грн. 00 коп. (Сума боргу) x (2 x 15,00 (ставка НБУ) : 365 (днів у році)) x 16 (днів прострочення) : 100 = 5 722 грн. 13 коп. період розрахунку: з 01.01.2024 по 25.01.2024 - 25 днів 435 120 грн. 00 коп. (Сума боргу) x (2 x 15,00 (ставка НБУ) : 365 (днів у році)) x 25 (днів прострочення) : 100 = 8 916 грн. 39 коп. період розрахунку: з 26.01.2024 по 16.02.2024 - 22 днів 435 120 грн. 00 коп. (Сума боргу) x (2 x 15,00 (ставка НБУ) : 365 (днів у році)) x 22 (днів прострочення) : 100 = 7 846 грн. 43 коп. Всього:5 722 грн. 13 коп. + 8 916 грн. 39 коп. + 7 846 грн. 43 коп. = 22 484 грн. 95 коп. Пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яке складає 108 780 грн 00 коп. (3 000 $), за період з 31.12.2023 року по 16.02.2024 року (період прострочення грошового зобов`язання 63 дні) складає - 4 280 грн 11 коп., зокрема: період розрахунку: з 31.12.2023 по 31.12.2023 - 1 день 108 780 грн 00 коп. (Сума боргу) x (2 x 15,00 (ставка НБУ) : 365 (днів у році)) x 1 (днів прострочення) : 100 = 89 грн. 41 коп. період розрахунку: з 01.01.2024 по 25.01.2024 - 25 днів 108 780 грн 00 коп. (Сума боргу) x (2 x 15,00 (ставка НБУ) : 365 (днів у році)) x 25 (днів прострочення) : 100 = 2 229 грн. 10 коп. період розрахунку: з 26.01.2024 по 16.02.2024 - 22 днів 108 780 грн 00 коп. (Сума боргу) x (2 x 15,00 (ставка НБУ) : 365 (днів у році)) x 22 (днів прострочення) : 100 = 1 961 грн. 61 коп. Всього: 89 грн. 41 коп. + 2 229 грн. 10 коп. + 1 961 грн. 61 коп. = 4 280 грн. 11 коп. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір 3% річних за період з 16.12.2023 по 16.02.2024 становить 73,81 доларів США, зокрема: період розрахунку: з 16.12.2023 по 30.12.2023 - 15 днів 12 000 доларів США (сума боргу) ? 3 % (процентна ставка) / 100% ? 15 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 14,79 доларів США. період розрахунку: з 31.12.2023 по 31.12.2023 - 1 день 15 000 доларів США (сума боргу) ? 3 % (процентна ставка) / 100% ? 1 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 1,23 доларів США. період розрахунку: з 01.01.2024 по 16.02.2024 - 47 днів 15 000 доларів США (сума боргу) ? 3 % (процентна ставка) / 100% ? 47 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 57,79 доларів США. Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договором позики від 16.11.2023 у розмірі 12 000 доларів США (сума основного боргу), 3 000 доларів США (плата за користування чужими коштами), 73, 81 доларів США (3 % річних) та 26 765 грн. 06 коп. (передбачена умовами договору пеня). У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 5987 грн. 92 коп. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено, що 01.02.2024 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «РУХ» в особі керуючого партнера - адвоката Ус В.Е. укладено договір про надання правничої допомоги №01-02/2024. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 12 500 грн. 00 коп., що підтверджується актом про надану правничу допомогу від 01.02.2024. З огляду на приписи п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 12 500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved