Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області із позовом до [PERSON] \~«Про розділ\~спільного майна\~подружжя,\~що знаходиться\~в спільній\~сумісній власності»,\~яка за\~своїм правовим\~навантаженням є\~позовом про\~поділ майна\~подружжя(т. 1 а. с. 2 - 4). Зазначена позовна заява зареєстрована за вхідним № 2352/23-вх від 03.05.2023 року із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/602/23 (провадження № 2/631/369/23) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, того ж дня передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (т. 1 а. с. 2, 16). На обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який уклали 25.05.2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова (актовий запис № 137). Через подружню невірність сімейні відносини припинено й виник майновий спір щодо придбаного у шлюбі за спільні кошти житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Купівлю-продаж оформлено на відповідача на підставі нотаріально посвідченого договору від 23.11.2015 року. Як вбачається з технічного паспорту, вказаний будинок має житлову площу 15,5 м2, загальну площу 57,1 м2,\~а також\~надвірні будівлі\~та земельну\~ділянку,\~площею 0,1500\~гектарів.\~Вказаний житловий\~будинок є\~спільним майном\~подружжя,\~а тому\~при його\~поділі сторонам належать\~по \~його частини.\~Згідно з\~пунктом 3\~договору купівлі-продажу,\~вартість всього\~будинку становить\~240000,00\~гривень,\~що еквівалентно\~10000,00\~доларів США.\~Відповідно,\~вартість 1/2\~частини цього\~будинку складає\~еквівалент 5000\~доларів США.\~Станом на\~21.03.2023\~року офіційний\~курс гривні\~до долара\~США становить\~36,5686\~гривень.\~за 1\~долар США.\~Отже,\~вартість \~частини спірного\~житлового будинку\~в гривневому\~еквіваленті зараз\~складає 182843,00\~гривень,\~виходячи з\~розрахунку:\~5000,00\~доларів США\~х 365686,00\~гривень =\~182843,00\~гривень.\~Просила:\~провести розділ\~спільного подружнього\~майна та\~визначити за\~позивачем,\~ [PERSON] ,\~право приватної\~власності на\~ житлового будинку житловою площею 15,5 м2, загальною площею 57,1 м2, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Залишити у власності відповідача, [PERSON] , частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 1 - 4). На виконання вимог частини 8 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, на який отримано відповідь № 59486 від 04.05.2023 року про те, що за вказаними параметрами пошуку особу не знайдено (т. 1 а. с. 18). Зважаючи на таке у відповідності до приписів частини 6 вищевказаної статті суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача [PERSON] , відповідь на який отримано за вхідним № ЕП-1727/23-вх від 14.09.2023 року (т. 1 а. с. 19, 20, 21) Відтак, у межах строку, обумовленого абзацом 2 частини 1 статті 187 цивільного процесуального кодифікованого закону України, Нововодолазький районний суд Харківської області 15.09.2023 року постановив відповідну ухвалу, якою прийняв позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрив провадження у справі й розпочав підготовче провадження (т. 1 а. с. 22 - 26). 25.10.2023 року за вхідним № 5740/23-вх представник відповідача [PERSON] адвокат Мякота Т. М., яка діє за ордером (серії ВІ № 1174744), виданим без обмеження повноважень адвоката 23.10.2023 року на підставі договору про надання правової допомоги (договору про надання правничої (правової) допомоги № 101/23, укладеного 18.10.2023 року між нею та [PERSON] , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданим Радою адвокатів Полтавської області 21.03.2017 року на підставі рішення № 4, надала відзив, в якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову повністю (т. 1 а. с. 39 40, 43, 44, 56). Того ж дня до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , від імені та інтересах якого діє адвокат Мякота Т. М., до [PERSON] «Про поділ майна подружжя», в якій сторона позивача за зустрічним позовом просить визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] право власності на 51/200 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ,- та розподілити судові витрати, шляхом відшкодування їх за рахунок відповідача за зустрічним позовом і позивача за первісним - [PERSON] (т. 1 а. с. 47 48). Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 5741/23-вх із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1365/23 (провадження № 2/631/603/23) та відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (т. 1 а. с. 47 48, 60). Крім того, разом із зустрічною позовною заявою як додаток до неї представником позивача за зустрічним позовом відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокатом Мякотою Т. М., подано клопотання про витребування доказів, а саме: 1)від позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] витребувати оригінали правовстановлюючих документів про право власності на 51/100 частину житлового будинку, розташованого за адресом: [ADDRESS] ; 2)з КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ копію інвентаризаційної справи на житловий будинок, розташований за адресом: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 8518170, номер запису 1445 в книзі № 1 (а. с. 49). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 13.12.2023 року зустрічний позов [PERSON] , від імені та інтересах якого діє адвокат Мякота Т. М., до [PERSON] «Про поділ спільного майна подружжя» прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] «Про поділ спільного майна, що знаходиться в спільній сумісній власності», а також задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом відповідача за первісним позовом [PERSON] адвоката Мякоти Т. М. й витребувано у [PERSON] оригінали разом із копіями правовстановлюючих документів про право власності на 51/100 частину житлового будинку, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- а з КП «ХАРКІВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ копію інвентаризаційної справи на вищевказаний житловий будинок (т.1 а. с. 75 - 80) 30.01.2024 року за вхідним № 556/24-вх з КП «ХАРКІВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ надійшла копія інвентаризаційної справи № 13442 та об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресом: [ADDRESS] , яка долучена до матеріалів справи та досліджена на відповідній стадії судового процесу (т. 2 а. с. 1 - 241). 07.02.2024 року за вхідним № 765/24-вх позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - [PERSON] надіслала суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила роз`єднати зустрічні позовні вимоги за її позовом та позовом відповідача [PERSON] , надіславши позовну заяву [PERSON] на розгляд до Жовтневого районного суду м. Харкова, інакше - задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] до неї в межах, що не перевищують 51/400 частину в праві власності на житловий будинок [ADDRESS] (т. 2 а. с. 243 247). Сторона відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним - в особі представника [PERSON] за ордером адвоката Мякоти Т. М., скористалась своїм правом на надання відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву (вхідний № 1167/24-вх від 22.02.2024 року), в якій спростувала посилання [PERSON] на порушення територіальної підсудності під час прийняття судом першої інстанції та об`єднання в одне провадження зустрічного позову із первісним (т. 3 а. с. 2 4). Також того ж дня за вхідним № 1166/24 стороною відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним в особі представника за ордером адвоката Мякоти Т. М. зменшено розмір позовних вимог шляхом звернення до суду із відповідною письмовою заявою по суті, якою фактично змінено позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом та викладено їх у новій редакції, а саме: визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] право власності на 51/400 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ,- та розподілити судові витрати, шляхом відшкодування їх за рахунок відповідача за зустрічним позовом і позивача за первісним - [PERSON] (т. 3 а. с. 1). 27.03.2024 року за вхідним № 1969/24-вх від позивача за первісним позовом та відповідачем за зустрічним [PERSON] надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи - копії Звіту про оцінку майна від 05.03.2024 року з додатками, зокрема, рахунком-фактурою, проти прийняття його заперечувала представник за ордером відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним [PERSON] адвокат Мякота Т. М., про що надала письмову заяву, зареєстровану за вхідним № 2010/24-вх від 27.03.2024 року (т. 3 а. с. 28 30, 31, 32 76, 80). Під час підготовчого провадження такі процесуальні дії як: забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо,- судом не вчинялись. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 17.07.2024 року закрито підготовче провадження в цій справі та призначено справу до судового розгляду (т. 3 а. с. 100 101, 104 - 112). 04 вересня 2024 року представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Мякота Т. М., яка діє за ордером (серії ВІ № 1174744), виданим без обмеження повноважень адвоката 23.10.2023 року на підставі договору про надання правової допомоги (договору про надання правничої (правової) допомоги) № 101/23, укладеного 18.10.2023 року між нею та [PERSON] , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданим Радою адвокатів Полтавської області 21.03.2017 року на підставі рішення № 4, звернулась до суду із клопотанням, зареєстрованим за вхідним № 6516/24-вх, в якому просила зустрічну позовну заяву [PERSON] , від імені та інтересах якого вона діє, до [PERSON] «Про поділ майна подружжя» залишити без розгляду, вирішивши питання за їх відсутності. Одночасно із цим у своєму клопотанні представник зауважила, що наслідки залишення позову без розгляду їм із її довірителем відомі, а також ствердила, що сторона відповідача позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] «Про розділ спільного майна подружжя, що знаходиться в спільній сумісній власності» визнає та не заперечує проти розподілу спільного подружнього майна шляхом визначення за позивачем, [PERSON] , право приватної власності на житлового будинку житловою площею 15,5 м2, загальною площею 57,1 м2, з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 3 а. с. 121). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 04.09.2024 року зустрічний позов [PERSON] , від імені та інтересах якого діє адвокат Мякота Т. М., до [PERSON] «Про поділ спільного майна подружжя» залишено без розгляду (т. 3 а. с. 124 125, 128 - 135). Відтак, по суті позовних вимог суд вирішує первісний позов [PERSON] до [PERSON] «Про розділ спільного майна подружжя, що знаходиться в спільній сумісній власності», який за своїм правовим навантаженням є позовом про поділ майна подружжя. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час і місце цього засідання була повідомлена своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним 6525/24-вх від 04.09.2024 року, в якій просила розгляд справи проводити без її участі та без участі її представника (т. 3 а. с. 118, 122). Відповідач [PERSON] в судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, проте скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером адвоката Мякоти Т. М. (т. 3, а. с. 119). Представник за ордером відповідача [PERSON] адвокат Мякота Т. М. - у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, натомість у своєму клопотанні, зареєстрованому за вхідним № 6516/24-вх від 04.09.2024 року, просила судове засідання провести за їх із [PERSON] відсутності (т. 3 а. с. 119, 121). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін та представника за ордером відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у судовому засіданні, покладаючись на заяви позивача та представника відповідача за ордером щодо проведення судового розгляду справи за їх відсутності, ураховуючи той факт, що підстав для визнання необхідним безпосередньої їх участі, а також відповідача не має, суд вважає за можливе провести судове засідання без осіб, які не з`явились. Доходячи такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 цивільного процесуального кодифікованого акта України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Зважаючи на це, та відповідно до змісту частини 5 і пункту 1 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України про те, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день вручення її під розписку, ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи не з`явились, натомість клопочать перед судом про розгляд справи без них, тому суд переконаний, що дійсно їх відсутність не перешкоджає проведенню судового засідання по суті справи. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторона позивача посилалась як на підставу своїх вимог та відповідач при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Розв`язуючи питання щодо можливості ухвалення рішення, суд ураховує, що частиною 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відтак, оскільки позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] «Про розділ спільного майна подружжя, що знаходиться в спільній сумісній власності», який за своїм правовим навантаженням є позовом про поділ майна подружжя, відповідають чинному законодавству України та у повному обсязі визнані відповідачем [PERSON] , від імені та в інтересах якого дії його представник за ордером адвокат Мякота Т. М., й таке їх визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому суд вбачає за можливе прийняти визнання позову відповідачем й доходить висновку про необхідність ухвалення рішення за суттю позовних вимог. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Свідоцтвом про одруження (серії [NUMBER] ), виданим 25.05.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова, підтверджений факт того, що громадяни України [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Харкова, та [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Харкова, одружились 25.05.2002 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження в цей день зроблено запис за № 137. Прізвище подружжя після одруження « [PERSON] » (т. 1 а. с. 13). Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова, ухваленого 12.04.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 639/1229/23 (провадження № 2/639/870/23), що набрало законної сили 15.05.2023 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25.05.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис № 137. Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] залишено без змін (т. 1 а. с. 54 55). Як убачається з договору купівлі продажу, укладеного 23 листопада 2015 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем, викладеного на бланку серії НАС № 515686 - НАС 515687, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. та зареєстрованим в реєстрі під № 6276, [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність за 240000,00 гривень (10000 доларів за еквівалентом) житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] ,- на земельній ділянці, площею 0,1500 гектарів (кадастровий номер 6324284501:00:001:0224), та складається з житлового будинку (літера «А-1») і надвірних будівль: тамбуру (літера «а»), ганку (літери «а1», «б1»), літньої кухні (літера «Б»), сараю (літери «В1», «Г») вбиральні (літера «Д»), погребу (літера «б»), колодязю (літера «К1»), колонки (літера «К»), огорожі (літера «N») та воріт з хвіртки (літера «N1»). Укладення договору проводилось за письмовою заявою про згоду дружини покупця [PERSON] (т. 1 а. с. 5 - 7). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (серії ЕКК № 112573) номер витягу № 48200020, сформованого 23.11.2015 року о 16 годині 14 хвилин приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю., 23.112015 року зареєстровано право приватної власності із однією цілою часткою на житловий будинок, загальною площею 57,1 м2 і житловою площею 15,5 м2, розташований за адресом: [ADDRESS] ,- за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 783866763242) (т. 1 а. с. 8 ). Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «НОВОВОДОЛАЗЬКЕ АРХІТЕКТУРНО-ІНВЕНТАРИЗАЦІЙНЕ БЮРО», житловий будинок, розташований за адресом: [ADDRESS] ,- належить [PERSON] та складається з: житлового будинку (літера «А-1»), загальною площею 57,1 м2, житловою площею 15,5 м2; тамбуру (літера «а»), ганку (літери «а1», «б1»), літньої кухні (літера «Б»), сараю (літери «В1», «Г») вбиральні (літера «Д»), погребу (літера «б»), колодязю (літера «К1»), колонки (літера «К»), огорожі (літера «N») та воріт з хвіртки (літера «N1») (т. 1 а. с. 9 12). Таким чином, наявними та безпосередньо дослідженими судом доказами доведено, що сторони з 25.05.2002 року по 15.05.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали нерухоме майно у виді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] ,- який наразі бажають поділити за взаємною домовленістю, досягнутою під час судового розгляду, та наданому суду клопотанню від представника відповідача про визнання позовної заяви повністю (вхідний № 6516/24-вх від 04.09.2024 року) (т. 3 а. с. 121). При цьому, сторони не оспорюють не тільки перелік сумісно набутого майна, що підлягає розподілу в судовому порядку, а і його вартість, а тому суд не має сумнівів ані щодо достовірності цих фактів, ані щодо добровільності їх визнання, й на підставі частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вважає їх такими, що не підлягають доказуванню. Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями) та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями). Отже, частиною 1 статті 58\~Конституції України унормовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до змісту статті 5\~Цивільного кодексу\~України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно з пунктом 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, він набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми, закріплені у Сімейному кодексі\~України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до вказаної дати, норми Сімейного кодексу\~України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевикладене, порядок набуття спільного майна, що є предметом спору, його правовий режим та поділ має регламентується та здійснюється за правилами, передбаченими Сімейним кодексом України. Відповідно до положень частини 1 статті 2 зазначеного кодифікованого акта цей кодекс регулює, зокрема, й майнові відносини між подружжям. Статтею 3 цього кодифікованого закону визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Приписами частин 1 та 2 статті 21 Сімейного кодексу України визначено шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина 1 статті 36 цього ж кодексу). Згідно із статтею 68 зазначеного вище кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Зі змісту частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 цього ж кодексу передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Одночасно із цим статтею 60 Сімейного кодексу України обумовлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями частини 1 статті 61\~зазначеного вище\~кодексу встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 Цивільного кодексу України). При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Приписами частини 1 статті 69 зазначеного останнім кодексу унормовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина 2 статті 71 Сімейного кодексу України). Отже, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1 та 2 статті 70\~Сімейного кодексу\~України вобумовлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71\~Сімейного кодексу\~України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»\~№ 11 від 21.12.2007 року). За змістом пунктів 23 та 24 цієї ж Постанови Пленуму, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Також суд вважає за необхідне зазначити, що у ході судового розгляду не встановлено обставин, які б свідчили про укладення між сторонами шлюбного контракту або про досягнення інших домовленості щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя. З огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд виходячи з презумпції спільності права власності на житловий будинок, що був придбаний подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, та з огляду на відсутність жодних підстав для врахування протилежного, зокрема, придбання цього об`єкту нерухомості за власні кошти одного із них, доходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення її позову шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] , за кожним окремо, право власності на частину житлового будинку (літера «А-1»), загальною площею 57,1 м2, житловою площею 15,5 м2, з надвірними будівлями, які розташовані за адресом: [ADDRESS] . Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Суд також констатує, що позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved