Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

У квітні 2021 року позивачка звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати Договір позики від 21.06.2019 № 21.06.2019-100002233, укладений із ТОВ «Споживчий Центр», недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 14.06.2019 невстановленою особою викрадено паспорт позивачки та з його допомогою отримано кредит у декількох банківських установах. Зазначає, що 09.07.2019 вона звернулась до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві з заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Вказує, що 10.07.2019 відкрито кримінальне провадження за № 12019100040005790. Оскільки позивачка не брала у позику будь-яких коштів у ТОВ «Споживчий центр», з метою перевірки даної обставини, [PERSON] замовила з бази даних ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію про наявність кредитних зобов`язань перед відповідачем. Згідно витягу з бази даних ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вбачається, що між позивачкою [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр» нібито був укладений зазначений вище договір позики, за яким їй було надано кредит в розмірі 4000,00 грн. При цьому кредитний договір позивачка не укладала, жодних дій, спрямованих на отримання у позику кредитних коштів у ТОВ «Споживчий центр», не вчиняла, грошові кошти не отримувала. Оскільки в досудовому порядку, відповідач не вважає, що зазначений вище договір позики є нікчемним, з метою захисту свого порушеного права, позивачка вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді СіромашенкоН.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.04.2021 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Розгляд справи визначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.06.2024 на адресу суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача ТОВ «Споживчий центр» проти позову заперечив, вважає його необґрунтованим. На думку відповідача, факти, викладені позивачем стосовно укладення кредитного договору іншою особою, а не [PERSON] , надані позивачем докази не підтверджують того, що позивачка не отримувала в кредит, оскільки всі кредитні договори було укладено у звичайній паперовій формі та власноручно підписано позивачкою у відділені ТОВ «Споживчий центр». Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2020 у справі № 761/33445/19 факт та правомірність укладення договору та отримання грошових коштів позивачкою у повній відповідності до вимог чинного законодавства був встановлений та підтверджений, позов задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] грошові кошти на користь ТОВ «Споживчий центр». Зазначає, що правовідносини за кредитним договором № 21.06.2019-100002233 від 21.06.2019 не є правовідносинами споживчого кредитування, а спір не є спором про захист прав споживачів, оскільки договір не є договором про надання споживчого кредиту, послуги, які були надані , не є послугами споживчого кредитування, а позивач не є споживачем і не користується правами споживача, в тому числі і на захист прав споживача, тобто звернувся до суду не за захистом своїх прав споживача, а за захистом своїх прав як сторони цивільного договору. В судове засідання позивачка не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Суд, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2020 в цивільній справі № 761/33445/19, яке набрало законної сили, позов ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором № 21.06.2019-100002233 від 21.06.2019 у розмірі 9 041,00 грн., з яких: 4000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 1120,00 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2000,00 грн. - штрафні санкції, які нараховані за несвоєчасне виконання зобов`язання та 1921,00 грн. - судові витрати по сплаті судового збору. Зазначеним рішенням було встановлено наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 21.06.2019 року між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 21.06.2019-100002233 від 21.06.2019 року, відповідно до умов якого позивач зобов`язаний був надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідач зобов`язується повернути позивачу кредит та сплатити проценти за користування. Відповідно до п.1.4. договору кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 4 000,00 грн. на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 04.07.2019 року та платою за користування кредитом у розмірі 1 120,00 грн. 21.06.2019 року відповідач надав позивачці кредит у розмірі 4 000,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 794 від 21.06.2019 року, чим виконав свої зобов`язання в повному обсязі. [PERSON] , в свою чергу, зобов`язалась повернути кредит до 04.07.2019 року, сплатити проценти за користування кредитом, штрафні санкції, які можуть бути нараховані позивачем за несвоєчасне виконання зобов`язання, проте вказане зобов`язання не виконує. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошує, що укладений між сторонами кредитний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 207, 215, 638 ЦК України, та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки позивачка кредитного договору не підписувала, гроші не отримувала, відсутні істотні умови договору визначені законами. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 215 ЦК України установлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Частиною 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст. 12 цього Закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Як вбачається із наданих стороною відповідача, в якості письмових доказів документів до відзиву на позов, позивач підписав кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Після підписання кредитного договору одноразовим ідентифікатором, укладений кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті позивача та перераховані кошти, відповідно до умов договору, що вже було встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 по справі № 761/33445/19. Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Спірний кредитний договір підписаний сторонами в електронній формі, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 р. у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), касаційний суд зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитору будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено». Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, не надано жодного належного і допустимого доказу в обґрунтування заявлених позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed