Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Грішина В.О. звернулась до суду з позовом, в якому просить здійснити розподіл спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки, кадастровий номер: 5121085400:02:001:0497 за адресою: [ADDRESS] та квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , та [PERSON] перебували у шлюбі з 24.10.1992 року по 29.03.2023 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . 29.03.2023 року Біляївським районним судом Одеської області, було розірвано шлюб. У період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 22.10.2010 року, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, 303, 10.06.2008, Виконавчий комітет Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області. Також, у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] було придбано земельну ділянку, відповідно по звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки загальною площею 0.0838 гa., кадастровий номер: 5121085400:02:001:0497, що перебуває у власності гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] , за період перебування у шлюбі, були придбані майнові права на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В позасудовому порядку дійти згоди щодо поділу майна у подружжя не виходить, тому позивач звернувся до суду. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 31.10.2023 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, та витребувано інформацію (а.с 68). Ухвалою суду від 07.02.2024 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на частини земельної ділянки та житлового будинку (а.с. 138-141). Ухвалою суду від 19.03.2024 року було видмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою суду від 19.03.2024 року закрито підготовче судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні уточнила позовні вимоги, просила задовольнити позов та здійснити розподіл майна подружжя, відносно якого існує спір, тоді як в частині поділу квартири [ADDRESS] відмовилась. Підтримала подану відповідь на відзив, та зазначає, що житловий будинок з надвірними спорудами, за адресою: [ADDRESS] розташований на земельній ділянці, кадастровий номер: 5121085400:02:001:0497 за адресою: [ADDRESS] , тому земельна ділянка підлягає поділу в порядку ст. 120 ЗК України (а.с. 144-150). Представник відповідачки в судовому засіданні підтримала поданий відзив, та просила залишити позовну заяву без руху у зв`язку з несплатою судового збору. Також, зазначила, що стороною позивача надано копію висновку про незалежну оцінку майна, замовником якої була відповідачка, однак [PERSON] будь-яких таких документів не замовляла. [PERSON] не заперечує, що майно, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , було придбане в період шлюбу. Однак, земельна ділянка, кадастровий номер: 5121085400:02:001:0497 за адресою: [ADDRESS] не є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] , що підтверджується рішенням Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 18.04.2008 та Державним актом на право власності на земельну ділянку від 13.11.2009р. Відповідачка не погоджується з твердженням позивача про те, що їй належить житловий будинок загальною площею 32,6 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , який був [PERSON] подарований [PERSON] . Однак, це не відповідає дійсності, оскільки зазначене майно [PERSON] було подароване [PERSON] (бабусею позивача), що підтверджується договором дарування від 20.05.1995 р. у своїх запереченнях на відповідь на відзив, просила долучити до справи: Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 15.09.2023 по справі № 496/5490/23; Лист Нерубайської сільської ради №02-17-198 від 23.02.2024 р.; Рішення Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 18.04.2008 р.; Довідку про наявність будівель і споруд на земельній ділянці №24.029Д від 15.03.2024 р. Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] , та [PERSON] перебували у шлюбі з 24.10.1992 року по 29.03.2023 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . 29.03.2023 року Біляївським районним судом Одеської області, було розірвано шлюб. 22.10.2010 року на підставі свідоцтва про право власності, 303, 10.06.2008 р. Виконавчого комітету Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області було зареєстровано право власності за [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, [PERSON] належить земельна ділянка загальною площею 0.0838 гa, кадастровий номер: 5121085400:02:001:0497, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 112-113). Відповідачці [PERSON] також, на праві власності належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що зареєстровано 22.10.2014 року на підставі свідоцтва про право власності № 249 від 28.11.2008 року виданого виконавчим комітетом Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 104). Проте, вказане майно не є предметом поділу, та позивач про цей нерухомий об`єкт не заявляє в позові. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Наданих сторонами доказів достатньо для вирішення питання поділу майна подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Також, згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі №619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Вищенаведені приписи встановлюють принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, відповідно до якого особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палаті: Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті 30 ЗК України, який був до 01 січня 2002 року, так і у чинній редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття). Враховуючи усе вищевказане в своїй сукупності, вивчивши наданні докази, суд керується обставинами, що мають істотне значення, з огляду на те, що стороною позивача доведено право сумісної власності на майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку та сторона відповідача не заперечувала зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині поділу майна подружжя. Сторони не заперечували, що за період перебування у шлюбі, подружжям було придбано майнові права на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Судом було витребувано інформацію від ТОВ «Одеські традиції» про інвестування будівництва житла та акту прийому-передачі квартири, також здійснено запити листами для надання інформації, однак відповідь до суду не надійшла. В судовому засіданні сторони дійшли згоди щодо вказаного майна, та представник позивача в цій частині позову відмовився. В цій частині позову слід відмовити. Для розподілу судових витрат, суд виходить з положень частини першої статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення частки, яка підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволених вимог позивачки, суд виходить з наступного: позивачем 04.10.2023 року в системі «Електронний суд» представник позивача [PERSON] - адвокат Грішина В.О. звернулась до суду із вказаним позовом. На підтвердження сплати судового збору, до позовної заяви додано: квитанцію № 32528798800007455890 від 02.08.2023 року, про сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн., квитанцію № 9718-7894-2135-5248 від 03.10.2023 року, про сплату судового збору у розмірі 926,74 грн., квитанцію № 32528798800007746736 від 15.09.2023 року про сплату судового збору у розмірі 271,68 грн 19.02.2024 року в системі «Електроний суд» представник позивача звернулась до суду із клопотанням про долучення доказів у справі, а саме просила долучити до матеріалів справи копію звіту про оцінку об`єкта нерухомого майна - житловий будинок на земельній ділянці площею 0,0838 га, за адресою: [ADDRESS] та квитанцію про доплату судового збору у розмірі 140 грн. № 7294-2132-5157-2950 від 19.02.2024 року. оскільки ціна позову, відповідно наданої оцінки склала 237 461,5 грн., що становить половину від оцінки майна, яка склала 474 923 грн. Таким чином, позивачем всього сплачено судовий збір у сумі 2 412,02 грн. Всього було подано позов, що містив три позовні вимоги немайнового характеру, однак позовна заява залишена без задоволення, тому з відповідачки слід стягнути суму судового збору за дві позовні вимоги, які були задоволенні позовом, що дорівнює 1608 грн. Прохальна частина позову містить вимога про стягнення судових витрат на залучення адвоката у розмірі 20 000 грн. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження своїх повноважень у справі, представником позивача до позову додано копію ордеру серії ВН № 1287098, відповідно якого [PERSON] доручає своє представництво у Біляївському районному судді Одеської області адвокату Грішиній В.О. Підставою для видачі ордеру стало укладання договору про надання правничої допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № 34-23 від 20.03.2023 р. До матеріалів справи не надано копії вказаного договору, де зокрема встановлено умови виплати гонорару адвоката, також, до позову не надано жодного доказу щодо понесених витрат на правничу допомогу (акту приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат), то у суду відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення таких витрат.

Outcome: partial