Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

18.01.2024 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області від Обухівського районного суду Київської області за підсудністю надійшла справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, в якому він просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 48 000,00 грн., пеню за договором позики у сумі 17 040,00 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 280,11 грн., а всього 65 320,11 грн. стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн. та інші судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 07.02.2023 року [PERSON] від [PERSON] , було отримано у позику грошові кошти у сумі 75 000,00 грн. На підтвердження факту укладання договору позики та отримання коштів [PERSON] було власноруч складено розписку, в якій зазначено строк повернення позики 07.08.2023 року. Станом на дату складання даної позовної заяви [PERSON] свої зобов`язання виконав частково повернув [PERSON] 27 000, 00 грн., залишок суми у розмірі 48 000,00 грн. не повернув. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, станом на дату складання цієї позовної заяви відповідач окрім основної суми боргу у розмірі 48 000,00 грн. зобов`язаний сплатити на користь позивача 3% річних від простроченої суми, що складає 48 0000, *3%/365*71+280,11 грн. Вимога щодо компенсації інфляційних втрат до відповідача не з`являється. Разом із тим, відповідно до умов укладеного договору, [PERSON] зобов`язався у випадку порушення строку повернення позики окрім суми боргу додатково сплатити пеню у розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення виконання за весь період прострочення. Таким чином, станом на дату складання цієї позовної заяви відповідно до умов договору до сплати [PERSON] окрім суми основного боргу підлягає пеня, що складає 48 000,00*0,5%*71=17 040,00. Враховуючи викладене, загальна сума позовних вимог за даним позовом складає 65 320,11 грн. Між тим, відповідач своє зобов`язання не виконав в повному обсязі, зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у сумі 48 000,00 грн., пеню за договором позики у сумі 17 040,00 грн та 3% річних від простроченої суми у розмірі 280,11 грн., а всього 65 320,11 грн. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04.12.2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу передано до Васильківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю (а.с.24). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.01.2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху з наданням позивачу строку протягом десяти днів з дня її отримання для усунення недоліків позову (а.с.34-35). 26.02.2024 року у встановлений в ухвалі суду строк, позивач подав заяву на усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.02.2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні (а.с. 44). Позивач та його представник, в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує у повному обсязі (а.с. 50). [PERSON] , який належним чином повідомлявся про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження за зареєстрованим місцем проживання, судовою повісткою, проте повертаються конверти з відміткою «адресат відсутній» (а.с. 49, 58, 70, 71), у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України за допомогою розміщення оголошення про виклик до суду на сайти «Судової влади» (а.с. 53, 60, 66), та за допомогою смс повідомлення (а.с.57, 64, 68) не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07.02.2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 75 000,00 гривень, зі строком повернення до 07.08.2023 року, про що свідчить копія письмової розписки від 07.02.2023 року (а.с. 4). Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052 св 21). Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, від 08 квітня, 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20, від 22 вересня 2021 року у справі №761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18. Отже, вже сам факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання ним коштів і скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики, розписка про отримання в борг грошей підтверджує не тільки укладеність договору та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (26 квітня 2022 року Верховний суд в рамках справи № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21). В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Відповідач у встановленому законом порядку договір позики не оспорював. Як встановлено судом, що 07.02.2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 75 000,00 гривень, зі строком повернення до 07.08.2023 року. Так, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договорів позики та його умов представлено копію розписки позичальника від 07.02.2023 року, а оригінал, як зазначено в позовній заяві перебуває у позивача, яка своїм змістом, посвідчує отримання від позикодавця коштів в розмірі 75 000 грн. та містять зобов`язання повернення зазначених коштів до 07.08.2023 року (а.с.4). Позивач у позовній заяві зазначив, що [PERSON] виконав свої зобов`язання частково повернув позивачу 27 000,00 грн., залишок суми боргу 48 000,00 грн. (а.с.1) Відповідачем [PERSON] жодних доказів на спростування доводів позивача зазначених ним у позові, або ж сплати останньому залишок суми боргу за договором позики, до суду не подано. Таким чином, з огляду на встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що договір позики у спірних правовідносинах мав іншу правову природу. Встановивши, що відповідач на підтвердження факту отримання від позивача грошових коштів написав власноруч розписку, у якій зобов`язався повернути отримані в позику суми коштів, отже між сторонами спору виникли правовідносини, які ґрунтуються на договорі позики, з огляду на дійсність такого договору, неоспорення відповідачем його умов у встановленому законом порядку, а також враховуючи встановлений судом факт невиконання відповідачем своїх обов`язків з повернення грошових коштів у встановлений договором строк, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми неповернутого боргу у розмірі 48 000,00 грн. Крім того, позивач у позовній заяві також просить стягнути з [PERSON] на його користь пеню у розмірі 17 040 грн та 3% річних в сумі 280, 11 грн. Вказуючи, що відповідно до умов укладеного договору, [PERSON] зобов`язався у випадку порушення строку повернення позики окрім суми боргу додатково сплатити пеню у розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення виконання за весь період прострочення. Таким чином, станом на дату складання цієї позовної заяви відповідно до умов договору до сплати [PERSON] окрім суми основного боргу підлягає пеня, що складає 48 000,00*0,5%*71=17 040,00. А також 3% річних від простроченої суми, що складає 48 000,00*3%/365*71=280, 11 грн. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. А згідно з ч. 3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник на вимогу кредитора у випадку прострочення грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідальність у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат є особливим видом відповідальності, яка передбачена не договором, що укладається на розсуд сторін, а законом. Таким чином, за змістом наведеної норми нараховані на суму боргу пеня та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, що належать до сплати кредиторові. Але, згідно з п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що пеня та 3% річних втрат за прострочення грошового зобов`язання, сплата яких передбачена відповідним договором, нараховані з 08.08.2023 року по 17.10.2023 року за договором позики, враховуючи положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пеню та 3% річних відсутні, отже в задоволенні вимог у цій частині слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково то стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 788, 44 грн.

Outcome: partial