Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

Позивач 28\~грудня 2023 року звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0693 га кадастровий номер 1210100000:08:314:0028, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0693 га кадастровий номер 1210100000:08:314:0028, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що 19 липня 2013 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . За час перебування у зареєстрованому шлюбі, подружжям було набуто у спільну сумісну власність майно, а саме: 05 липня 2018 року на ім`я відповідача за договором купівлі-продажу, укладеним із [PERSON] , набуто житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:08:314:0028 площею 0,0693 га за вказаною адресою. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2023 року у справі № 205/11005/23 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу між сторонами виник спір щодо спільного сумісного майна, набутого у шлюбі, та не досягнуто згоди про добровільний поділ спільного майна, у зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду із позовом про поділ майна подружжя. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Кім Г.В. письмово просила розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Правом на подання відзиву не скористався. Письмових заяв від нього не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 19 липня 2013 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5), [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с. 7). За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано: -05 липня 2018 року на ім`я відповідача за договором купівлі-продажу, укладеним із [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,0693 га, кадастровий номер 1210100000:08:314:0028, опис об`єкта: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 75,5 кв.м. житловою площею 29,5 кв.м.; літ. Б-сарай; № 1-3 огорожі. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. із реєстровим номером 2447, право власності за відповідачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень з номером запису про право власності 26915150 від 05.07.2018 року (а.с. 11-12, 15). -05 липня 2018 року на ім`я відповідача за договором купівлі-продажу, укладеним із [PERSON] , земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:08:314:0028 площею 0,0693 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. із реєстровим номером 2450, право власності за відповідачем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень з номером запису про право власності 26915512 від 05.07.2018 року (а.с. 9-10, 14). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2023 року у справі № 205/11005/23 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 17). Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Положеннями ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд доходить висновку про те, що житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] є об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 7\~858,90 грн., його позовні вимоги підлягають задоволенню, тому із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 7 858,90 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved