Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого на підставі довіреності діє [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк Форвард» (ЄДРПОУ 34186061), Акціонерного товариства «Банк Російський Стандарт» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у лютому 2014 року отримав кредит у банку «Російський стандарт», платежі по якому вчасно виплачував. Влітку 2014 року банк припинив свою діяльність та закрив усі відділення. Приблизно в 2018 році позивачу [PERSON] почали надходити телефонні дзвінки та смс повідомлення від АТ «Банк Форвард» з вимогою погасити заборгованість по кредиту в розмірі 65 595,29 грн.. В зв`язку з чим просить суд визнати дії «АТ «Банк Форвард» незаконними щодо стягнення з нього коштів по кредитному договору № 112148274 від 2014 року; розірвати кредитний договір від 2014 року № 112148274 у зв`язку з закінченням строків позовної давності; судовий збір стягнути з відповідачів. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19.08.2020 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06.11.2020 року, у зв`язку із тим, що місцезнаходження відповідача Акціонерного товариства «Банк Російський Стандарт» є Російська Федерація, м.Москва, вул.Ткацька буд.36, його участь у справі слід забезпечити шляхом звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги до Компетентного суду Російської Федерації відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, у зв`язку із чим за вимогами п.8 ч.1 ст.252 ЦПК України провадження у справі слід зупинити до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення про надання правової допомоги (п.12 ч.1 ст.253 ЦПК України). Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 серпня 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2020 року провадження у справі зупинене до надходження відповіді від Компетентного суду Російської Федерації на судове доручення про надання правової допомоги. 17 січня 2022 року до суду надійшла відповідь від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) щодо стану виконання судового доручення про надання правової допомоги, з якого вбачається, що матеріали щодо виконання судового доручення відносно АТ «Банк Російський Стандарт» направлені листом Головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації по м. Москва від 07 липня 2021 року №77/05-40230 на адресу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) не надходили, у зв`язку з чим просили повторно направити зазначені документи. 31 січня 2022 року ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області провадження у справі зупинене до надходження відповіді від Компетентного суду Російської Федерації на судове доручення про надання правової допомоги. У зв`язку з військовою агресією російської федерації вказана ухвала суду не виконана. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12.06.2023 року було залучено до участі у справі в якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Смартфінанс» (ЄДРПОУ 39395137). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03.10.2023 року було витребувано у Акціонерного товариства «Банк Форвард» (ЄДРПОУ 34186061) копію кредитного договору « 112148274 від 2014 року, укладеного між АТ «Банк Форвард» та [PERSON] .. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 02 вересня 2024 року. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Представник позивача, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача, ПАТ «Банк Форвард», який є правонаступником ПАТ «Банк Руский Стандарт», в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Згідно листа від 28.07.2020 (а.с.41) повідомив, що є правонаступником ПАТ «Банк Руский Стандарт». Також повідомив, що станом на 28.07.2020 року позивач має заборгованість 35\~723,28 грн. (а.с.43). Згідно листа від 03.05.2021 відносно АТ «Банк Форвард» розпочато процедуру ліквідації (а.с. 113-115). Згідно пояснень АТ «Банк Форвард», відповідно до генерального договору відступлення прав вимоги боргових зобов`язань № 25/02/20 від 25 лютого 2020, який укладено між АТ «Банк Форвард» і ТОВ «Смартфінанс» право вимоги до [PERSON] за договором 112148274 відступлено на користь нового кредитора ТОВ «Смартфінанс» (а.с. 121-123). Представник відповідача, ТОВ «Смартфінанс» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Згідно наданої заяви просив суд відмовити позивачу у повному обсязі, застосувавши загальний строк позовної давності. (а.с. 146-147). Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Згідно ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому\~засіданні встановлено,\~що ПАТ «Банк Форвард», є правонаступником ПАТ «Банк Руский Стандарт». Відносно АТ «Банк Форвард» розпочато процедуру ліквідації (а.с. 113-115). Відповідно до генерального договору відступлення прав вимоги боргових зобов`язань №25/02/20 від 25 лютого 2020, який укладено між АТ «Банк Форвард» і ТОВ «Смартфінанс» право вимоги до [PERSON] за договором 112148274 відступлено на користь нового кредитора ТОВ «Смартфінанс» (а.с. 121-123). Згідно 25.02.2020 року між ТОВ «Смарфінанс» та АТ «Банк Форвард» укладено договір зберігання № 25/02/20/1, але майно по договору зберігання, в тому числі і договір № 112148274 від 11.02.2014, не повернуто (а.с. 159-172). \~ \~ \~ \~Інших доказів суду не надано. За правилами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди(ч. 1 ст. 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16/ц. При цьому звернуто увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, суд приходить до висновку, що класифікація договорів у цивільному праві можлива за різними підставами. Залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють договори консенсуальні і реальні. Консенсуальні договори - це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом. Реальними називаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей). Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю вад його елементів: вади (незаконність) змісту правочину; вади (недотримання) форми; вади суб`єктного складу; вади волі невідповідність волі та волевиявлення. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закон України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Виходячи з положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Враховуючи, вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави ставити під сумнів, укладання кредитного договору, оригінал якого так і не було оглянуто під час розгляду справи. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В свою чергу позивач, представник позивача в судовому засіданні на підтвердження заявлених позовних вимог не надав жодних належних доказів, які б свідчили про те, що його права були порушені будь яким чином, а тому вказані твердження позивача є лише його припущеннями. Враховуючи викладене вище, суд, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed