Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України. В обґрунтування позову вказав, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. На території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Із-за військової агресії значні території України виявилися окупованими іноземним російським військом. По неокупованим територіям ведуться постійні обстріли, ракетами та дронами-камікадзе. Тривають важкі бої безпосередньо по лініям зіткнення. Лінія фронту складає понад 1000 км. Вчинена військова агресія російської федерації є загальновідомим фактом та не підлягає окремому доведенню. Військова збройна агресія російської федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Позивачі [PERSON] та [PERSON] являються подружжям, пенсіонерами за віком. В них є доросла дочка [PERSON] , їх зятем є [PERSON] , а онукою [PERSON] . Їх сім`я є невеликою, але згуртована та дружня. З 2010 року постійно проживають у [ADDRESS] . будинку на праві власності належить [PERSON] . Вказана садиба була осучаснена та перебудована позивачами, а також стала їх домашнім осередком. Позивачі вказують, що у садибі проживають тільки вони, оскільки інший власник частини будинку [PERSON] постійно проживає у м. Ірпінь. До м. Київ позивачі приїздили тільки один чи два рази на місяць, в основному для отримання пенсії. Їх сімейне життя до війни характеризувалось як спокійне та щасливе, майбутнє уявлялось благополучним, але все для них змінила і перекосила війна, яка розпочалась 24.02.2022 року віроломним військовим збройним нападом росії на Україну. Початок війни став шоком для позивачів, вони були і розпачі та відчаї. Початок війни заставі їх у м. Київ, коли вони вчергове приїхали для отримання пенсії де вони і вирішили залишатись. У с. Гута-Межигірська вони повернутись не могли через ворожий наступ на Київщину. Від односельців позивачі дізнались, що за селом розгорнулись запеклі бої, село обстрілювали з усіх видів зброї, бомбили з повітря. Складно було і у м. Київ де постійно зникало світло та не працювало опалення. У зв`язку із вказаними обставинами вони перебували у стресовому стані, переживали, замерзали, недоїдали, хворіли та пережили весь спектр негативних емоцій. [INFO] із с. Гута-Межигірська розповіли, що снарядами зруйновано їх родинну садибу, що посіяло їх розпач. Після деокупації Київщини позивачі повернулись до села та стали жити у сараї, який частково уцілів, потім трішки відремонтували літню кухню де і стали проживати. Умови проживання були складними через відсутність світла та тепла. На сьогодні вони продовжують проживати на території садиби та психологічно страждати, оскільки війна триває і невідомо коли закінчиться. Дуже лякають постійні обстріли, а від психологічних страждань загострились фізичні хвороби. Позивачі вказують, що вони намагаються тримати себе в руках, але часто з`являються почуття безвиході і безсилля, проявляється постійне безсоння, з початку війни вони реально психологічно і морально страждають. Психіка кожного з них є виснаженою, почуваються психотравмованими. [PERSON] та [PERSON] вважають, що винною в їх психологічних стражданнях є російська федерація, яка вчинила військовий напад на Україну та намагається здійснити геноцид українського народу. Позивачі стверджують, що військовою агресією російської федерації кожному з них спричинено моральну шкоду, яку вони оцінюють у 50 млн. грн. кожному, яку має відшкодувати країна-агресор. Спричинено моральну шкоду не вважають завищеною, а для підтвердження факту їх психотравмування та спричинення моральної шкоди були проведені психологічні дослідження. У зв`язку із зазначеним позивачі просять суд стягнути із Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації моральну шкоду у розмірі 50\~000\~000 грн. кожному. Позиції сторін, процесуальні дії. 06.11.2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 24.01.2024 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України передано за підсудністю до Вишгородського районного суду Київської області. 29.02.2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Вишгородського районного суду Київської області. 05.03.2024 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 27.06.2024 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі будучи присутніми у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав. Позивач [PERSON] вважає, що відповідач має відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 50\~000\~000 грн. та просила стягнути. Позивач [PERSON] вважає, що відповідач має відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 50 000\~000 грн. та просив стягнути. Позивачі в судове засідання 15 серпня 2024 року не з`явились, до суду направили свого представника. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з викладених у позові підстав та надав аналогічні пояснення викладеним у позові. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк не направив. Відповідно до правових позицій, викладених у Постанові КЦС ВС від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства Російської Федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення, відповідно до положень ст.ст. 280, 282 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних відносин, докази, на підставі яких встановлені обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є громадянами України, що підтверджується копіями їх паспортів серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Як вбачається із вказаних паспортів, 27.04.1980 року Синяківською сільською радою Вишгородського району Київської області між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) укладено шлюб. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6914585 від 5 квітня 2005 року частка житлового будинку за адресою: . [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 4 квітня 2005 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори серії ВСВ №024188, зареєстрованого в реєстрі за №2035, належить [PERSON] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №1586644 на підставі рішення Лютізької сільської ради 18 сесії 04 скликання №159 від 29.09.2005 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] належить частина земельної ділянки з кадастровим номером 3221885203:05:163:0169 співвласником якої є [PERSON] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6914614 від 5 квітня 2005 року частка житлового будинку за адресою: . [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 4 квітня 2005 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори серії ВСВ №024187, зареєстрованого в реєстрі за №2043, належить [PERSON] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №1586643 на підставі рішення Лютізької сільської ради 18 сесії 04 скликання №159 від 29.09.2005 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] належить частина земельної ділянки з кадастровим номером 3221885203:04:104:0160 співвласником якої є [PERSON] . 22.05.2022 року [PERSON] створила в Державному порталі «ДІЯ» повідомлення про пошкоджене майно, а саме приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 80 кв.м. та вказала, що нерухомість повністю знищена. Згідно акту про встановлення фактів від 16.07.2022 року депутатом Петрівської сільської ради Морозом О.В. на виконання звернення [PERSON] проведено обстеження по факту пошкодження будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від вибуху та встановлено, що будинок зруйнований. Із заяви від 10.08.2022 року [PERSON] встановлено, що вона звернулась до Петрівського сільського голови Старенького Р.М., в якій вказала, що членом її сім`ї є [PERSON] , з повідомленням про зруйнований будинок за адресою: [ADDRESS] внаслідок збройної агресії російської федерації, та наявність її згоди прийняти участь в Програмі відновлення приватних будинків, зруйнованих внаслідок бойових дій на території Київської області на 2022-2023 роки, яка затверджена рішенням Київської обласної ради від 23.06.2022 року за №258-11-VІІ та надає згоду на будівництво нового житла на належній їй земельній ділянці з кадастровим номером 3221885203:04:104:0160. 16.08.2022 року комісією у складі: провідного інспектора Вишгородського РУ ГУ ДСНС України у Київській області лейтенанта служби цивільного захисту [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] складено акт про пожежу, що виникла 18.03.2022 року орієнтовно о 05 год. 30 хв. у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , якою було пошкоджено стіни житлового будинку, речі домашнього вжитку, матеріальні цінності власника. Ймовірна причина пожежі: обстріл (потрапляння боєприпасів та їх уламків внаслідок ведення бойових дій). Згідно звіту технічного стану №06-22.5/22-ЗТС обстеження та оцінка технічного стану конкретних реконструкцій об`єкту за адресою: [ADDRESS] , замовником якого є Петрівська сільська рада, технічний стан будинку згідно ДСТУ-Н Б В.1.2-18-4 (аварійний), категорія пошкодження згідно Методики обстеження будівель і споруд 3 та потребує невідкладних ремонтних робіт. Із наданих фотознімків, які були зафіксовані під час експертного дослідження, встановлено пошкодження будинку. Із заяв [PERSON] та [PERSON] від 01 жовтня 2023 року встановлено, що позивачі звернулись до спеціаліста-психолога [PERSON] про надання психологічного дослідження. Згідно висновків спеціаліста-психолога [PERSON] за результатами психологічного дослідження фізичної особи від 15.10.2023 року досліджена ситуація, яка пов`язана зі впливом на життя і здоров`я [PERSON] та [PERSON] збройної агресії російської федерації на Україну є беззаперечно, психотравмуючою для них; глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість [PERSON] та [PERSON] , за обставинами, що були піддані дослідженню є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для їх фізичного і психологічного здоров`я; за обставин, які розглянуті у дослідженні, заявниками [PERSON] та [PERSON] завдано моральної шкоди; між спричиненою заявникам [PERSON] та [PERSON] моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв?язок; визначений самостійно [PERSON] та [PERSON] розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування [PERSON] та [PERSON] за даними психологічного дослідження встановлюється у 50 000 000 (п`ятдесят мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що самі [PERSON] та [PERSON] вважають таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я. 20 березня 2023 року [PERSON] маючи на меті захист своїх законних прав та інтересів із-за наслідків для його сім`ї збройної агресії Російської Федерації проти України у порядку Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» добровільно надав письмові пояснення адвокату Лупейко О.В. в яких вказав, що він не є корінним жителем с. Гута-Межигірська, але одружився з дівчиною з цього села. Після одруження і народження дитини вони переїхали до м. Київ, а у селі залишилась мати дружини, яку вони доглядали до кінця життя. Після смерті матері залишився будинок у спадок. 2010 роки вони з дружиною [PERSON] проживали в [ADDRESS] виїжджали по потребі (отримати пенсію, звернутись до лікаря тощо). На момент вторгнення рф вони з дружиною знаходились в м. Києві. 25.02.2022 року його донька [PERSON] з чоловіком [PERSON] та своєю дитиною виїхали в м. Старий Самбір Львівської області, де перебували до 19.04.2022 року. З 10.03.2022 року його зять вступив до лав ЗСУ. Їм повідомили, що 18.03.2022 року був знищений їх будинок, паркан, погреб, літня кухня. Після деокупації 04.04.2022 року він з дружиною [PERSON] повернулися жити у їх сарай, який уцілів. Боляче було дивитись на ці руїни. Вони дуже багато сили вкладали у відбудову будинку, який перетворився у руїни. До них приїжджала в с. Гута-Межигірська зафіксувати факт руйнації органи поліції та прокуратури. Було зруйновано якість його життя і його родини. Він відчуває себе травмованою людиною, його психіка виснажена, з`явилося безсоння, проблеми з серцем, головні болі. Постійне ракетні атаки рф тримають його в психологічному напруженні. Вони з дружиною на даний час не мають належного житла, вони пенсіонери, самотужки розбирали і вивозили руйнування. За літній період він з дружиною відремонтували літню кухню, поставили паркан, де на даний час проживають. За моральну та матеріальну шкоду спричинену агресією рф вважає доцільним відшкодувати йому збитки. 20 березня 2023 року [PERSON] маючи на меті захист своїх законних прав та інтересів із-за наслідків для його сім`ї збройної агресії російської федерації проти України у порядку Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» добровільно надала письмові пояснення адвокату Лупейко О.В. в яких вказала, що вона є корінною жителькою с. Гута-Межигірська де народилась і виросла. Після одруження і народження дитини вона переїхала до м. Київ, а в селі залишилась її матір, яку вона доглядала до кінця її життя. Після її смерті залишився будинок у спадок і з 2010 року вони з чоловіком [PERSON] проживали в [ADDRESS] виїжджали по вимозі (отримати пенсію, звернутись до лікаря тощо). На момент повномасштабного вторгнення вони з чоловіком знаходились в м. Київ. 25.02.2024 року її донька [PERSON] з чоловіком [PERSON] виїхали у м. Старий Самбур Львівської області, де перебували до 19.04.2024 року, а її зять 10.03.2022 року вступив до лав ЗСУ. ЇЇ сусід повідомив, що 18.03.2022 року влучив снаряд, який знищив будинок повністю (постраждала літня кухня, погреб, паркан, сарай) уцілів тільки новий сарай. 04.04.2022 року, після деокупації села, вони з чоловіком [PERSON] повернулися до села продовжувати жити у їх сараї. Жаль і смуток охопили їх від побаченого. Раніше це була доглянута садиба, яка в одну мить перетворилась в руїни. Про факт руйнування садиби було повідомлено поліцію та інші компетентні органи. Факт руйнації відповідним чином зафіксовано. У зв`язку з описаними обставинами рф зруйнувала якість її життя і її родини, вважає що вона має відшкодувати збитки. [PERSON] вказала, що відсуває себе психологічно травмованою, її психіка виснажена, відчуває відчай, безсилля, тривожність, з`явилося безсоння, проблеми з серцем, рф тримає її в психологічному напруженні. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка, позивач [PERSON] показала, що з 2010 року проживає в с. Гута-Межигірська, в будинку, частина якого належить їй. Зазначений будинок було зруйновано у зв`язку із потраплянням в нього снаряду Російської Федерації. Вказала, що психологічно страждає, у зв`язку із руйнуванням будинку, не спить по ночам, приймає заспокійливе. Пояснила, що до моменту того, як фонд «Рокада» надав їм будиночок, який стоїть на тій же земельній ділянці де і зруйнований будинок, проживала в господарській будівлі, яка не пристосована до житла, зокрема не містить опалення. Допитаний в судовому засіданні, я якості свідка, позивач [PERSON] показав, що з 2010 року проживає в с. Гута-Межигірська. 19.02.2022 року з дружиною поїхав до м. Києва отримати пенсію де і застав початок війни. Вказав, що будинок в [ADDRESS] зруйновано у зв`язку із потраплянням в нього снаряду Російської Федерації. Вказані обставини завдали йому душевних страждань, почали з`являтися провали в пам`яті, звернувся до психолога за допомогою, оскільки йому було дуже страшно за себе та сім`ю. З початком воєнних дій він майже цілодобово перебував у бомбосховищі. Втрата будинку вплинула не неї дуже тяжко, якість життя змінилась в гіршу сторону. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено\~постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим\~Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Закон України «Про міжнародне приватне право»\~встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11) і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з Російською Федерацією. У постанові від 22.06.2022 у справі № 311/498/20 Верховний Суд також зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би російська федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду російської федерації. Таким чином, звернення позивачів до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Аналогічні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291 св 21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925 св 21). Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 (провадження №61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17, провадження №14-167 цс 20, (пункт 58). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи із сукупності наведеного, суд вважає, що право позивачів на належне та ефективне відшкодування шкоди повинно бути захищене, а судовий імунітет не повинен бути перешкодою для такого відшкодування у тих виняткових обставинах, коли немає інших механізмів відшкодування. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За змістом ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В силу ч. 1\~ст. 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Як передбачено ч. 1\~ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно ч. 1, 3\~ст. 386 ЦК України\~держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст.\~3, ст.\~321 ЦК України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Згідно з ч. 3, 5\~ст. 23 ЦК України\~якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього. При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу). У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб. Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого. У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей\~16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом в пункті 62 рішення у справі «Станков проти Болгарії. Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії Російської Федерації, прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями. Проте це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок). Заслухавши пояснення позивачів, та їх представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Позивачі звернулися до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України та просили суд стягнути з відповідача на їх користь по 50 000 0000 грн. кожному. Частиною 1 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ. Зокрема, суд бере до увагу рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» (заява №38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), яким ЄСПЛ зобов`язав Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу. З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої їй моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивача, яка змушена докладати зусиль для влаштування свого побуту внаслідок втрати житла, вік позивача, для якої такі кардинальні зміни в її житті є складними та обтяжливими. Враховуючи тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані із військовою агресією Російської Федерації проти України, вимушеністю позивачів покинути власну домівку та змінити звичний уклад життя, враховуючи пенсійний вік позивачів, відчуття ними душевних страждань, що не дають можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вони проживали до збройної агресії російської федерації проти України, те, що позивачі зазнають душевного болю та страждань, втрати душевного спокою, постійно відчувають невпевненість і незахищеність, з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивачів по 5\~000\~000 грн. При цьому висновок спеціаліста-психолога від 15.10.2023 року в частині завдання моральної шкоди в розмірі 50 000 000 00 грн. суд вважає завищеним, що не може вважатися співмірним із змістом порушених прав та їх обсягів, виходячи з підстав обґрунтованих у позові. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На переконання суду, відшкодування позивачам моральної шкоди в розмірі 5 000 000 гривень кожному відповідатиме заподіяним їм моральним стражданням і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи викладене, з відповідача в дохід держави України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 13 420, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial