Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07 жовтня 2023 року [PERSON] з яким у нього були нормальні стосунки, попросив позичити йому грошові кошти на що він погодився. Позивачем, відповідачу було надано в борг грошові кошти в сумі 20\~800 гривень. Час повернення позики було визначено сторонами за домовленістю - до 10 листопада 2023 року. В разі не повернення коштів до вказаної дати, відповідач взяв на себе зобов`язання повернути запозичену суму у подвійному розмірі. Оригінал розписки від 07.10.2023 р. написаний та підписаний власноручно відповідачем знаходиться у позивача (кредитора) свідчить про існування зобов`язання. У даній розписці передбачено, що у разі прострочення повернення грошових коштів [PERSON] зобов`язується повернути позивачу зазначену суму у подвійному розмірі. Отже, сторони в договорі визначили плату за позику що не суперечить чинному Законодавсту. Проте, відповідач свої зобов`язання згідно договору у вказані в борговій розписці строки не виконав. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому гроші, однак [PERSON] жодним чином на це не реагує, гроші не повертає, поштових листів з вимогою про повернення грошей не отримує, приховується від нього, що змусило позивача звернутися з відповідним позовом за захистом порушеного права до суду та просить стягнути з [PERSON] на його користь 41\~600 грн., і рахунок погашення боргу за розпискою від 07.10.2023, а також судові витрати в розмірі 1\~211,20 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11 червня 2024 року дану справу передано на розгляд судді Фетісовій Н.В. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, призначено справу до судового розгляду по суті, яке було відкладено до 03 вересня 2024 року. Згідно письмової заяви позивач просив проводити судове засідання без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Надав оригінал розписки від 07.10.2023. Вказав, що станом на 03 вересня 2024 року відповідач йому борг не повернув. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце судових засідань неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку. Крім того, про судове засідання відповідач повідомлявсь через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У зв`язку з цим суд на підставі ст.\~280\~ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зазначений позов слід задовольнити з таких підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що 07 жовтня 2023 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 20\~800 грн., з кінцевим терміном повернення боргу 10 листопада 2023 року, про що [PERSON] склав власноручно розписку та підписав її. Згідно копії вимоги та конверту з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення Укрпошти №1402901737309 від 25 грудня 2023 року [PERSON] , з метою врегулювання досудового спору, направив [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів за договором позики від 07.10.2023, яке було\~повернуто адресату через невручення рекомендованого поштового відправлення «адресат відсутній за вказаною адресою». Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику ні в установлений договором термін, ні в подальшому. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, постанові від 18.01.2017 року у справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16, від 13.12.2017 року у справі за № 309/3458/14-ц, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У постанові від 26.05.2021р. у справі №405/8280/19 Верховний Суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом установлено, що 07 жовтня 2023 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 20\~800 грн. із зобов`язанням їх повернути в строк до 10.11.2023. Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (07.10.2023), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (20\~800 грн.) та зобов`язання щодо їх повернення (10.11.2023), а також повернення її подвійного розміру у разі порушення строку виконання зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 545 Цивільного кодексу України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, письмова форма договору позики від 07 жовтня 2023 року, укладеного між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08.06.2016 року у справі №6-1103цс16. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення 07 жовтня 2023 року між позивачем та відповідачем договору позики, а також те, що відповідач у визначений договором позики строк до 10 листопада 2023 року не повернув суму позики, оскільки доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надав, тому вимоги позивача щодо стягнення суми позики в сумі 20\~800 грн., а також 20\~800,00 грн. неустойки у зв`язку з порушенням строку виконання грошового зобов`язання, якою по суті є встановлений у розписці «подвійний розмір» заборгованості», є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи те, що позовну заяву задоволено частково, суд, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 1\~211 грн. 20 коп.

Outcome: approved