Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 08.11.2007 року між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що було видано свідоцтво серії [NUMBER] . Про укладення шлюбу у книзі реєстрації актів зроблено запис за № 757. Від даного шлюбу у подружжя народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають разом з ними. Спору щодо проживання дітей між ними немає, так як вони разом проживають в одній квартирі. Наразі позивачка займається їхнім вихованням, лікуванням та частково їх забезпечує. Сімейне життя з відповідачем не склалося, постійно сваряться та розуміють те, що між ними вже нема сімейних відносин та бажання зберегти сім`ю. Позивачка зазначає, що у неї з чоловіком різні погляди на життя та різні характери, внаслідок чого часто виникають непорозуміння, що призвело до втрати любові та взаємоповаги. Спільне господарство ними разом не ведеться з початку 2024 року. Переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам та інтересам сім`ї. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідками яких нерідко стають діти, що тяжким чином впливає на їхній психічний стан, які вже добре розуміють їх причини та кожен раз спричиняє позивачці та їм душевні страждання. Від постійних суперечок і скандалів погіршилося самопочуття позивачки, остання перебуває в стані постійного стресу. На даний час позивачка проживає разом з дітьми в квартирі в [ADDRESS] , та працює молодшою медсестрою Ужгородської міської лікарні. Зазначає, що у відповідача немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 08.11.2007 року між нею та [PERSON] розірвати, а також оскільки відповідач на даний час працює на заводі « [PERSON] », просить суд визначити аліменти у розмірі 1/3 від доходів відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судове засідання позивачка [PERSON] надала заяву згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. Також просила розглянути справу у її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засіданні надав заяву, згідно якої позовні вимоги визнав в повному обсязі. Також просив розглянути справу у його відсутності. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви зокрема, оцінивши докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з свідоцтва серії [NUMBER] від 08.11.2007 року про шлюб, 08.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського управління юстиції Закарпатської області, зроблений відповідний актовий запис за №757. За час шлюбу у подружжя народилися діти: син - [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, які долучено до матеріалів справи. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сімейне життя між подружжям [PERSON] та [PERSON] не склалося через різні характери та відсутністю між ними взаємопорозуміння та взаємодопомоги. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст.182 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що діти проживають разом з позивачкою, яка здійснює часткове їх утримання. При визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача та позивача. Крім цього, суд також враховує те, що відповідач офіційно працевлаштований та працює на заводі « [PERSON] ». Аналізуючи в сукупності всі зібрані та досліджені судом обставини, приймаючи до уваги те, що обов`язок, щодо утриманні неповнолітніх дітей покладено на обох батьків, а також те, що відповідач не заперечує проти стягнення з нього на користь позивачки аліментів в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку на утримання їх дітей, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволенню та слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 від доходу відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви 25.07.2024 року, до моменту досягнення кожною дитиною повноліття. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1211, 20 грн. сплаченого судового збору та на користь держави в розмірі 1211, 20 грн.

Outcome: approved