Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

Позивач просить: позбавити [PERSON] ( [INFO] ) батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказує, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. В судовому засіданні представник позивача даний позов підтримала та просила задовольнити. Вказала, що позивач не може приймати участь у судовому засіданні, бо перебуває на лікуванні у госпіталі, тому просила розглянути справу за його відсутності. Пояснила, що сторони є батьками дитини [PERSON] , перебували у цивільному шлюбі, з березня 2016 року дитина проживає з батьком, оскільки мати, яка зловживає алкоголем, їх залишила. За розпорядженням органу опіки та піклування від 2016 року визначено місце проживання дитини разом з батьком. З червня 2022 року позивач служить у ЗСУ, дитина проживає з бабусею. Служба у справах дітей обстежила житлові умови дитини та встановила, що дитина всім забезпечена на достатньому рівні. Відповідач не виконує батьківські обов`язки, тому подали цей позов. Відповідач в судовому засідання визнала позов, наслідки визнання позову їй були роз'яснені та зрозумілі, а також зрозумілі наслідки позбавлення її батьківських прав. Підтвердила, що вона жодного разу не допомагала позивачу у вихованні сина, оскільки не може нічим його забезпечити, не має коштів, свого особистого житла та постійного місця проживання також не має, матеріально ніколи не допомагала сину, останні роки не цікавиться його життям, здоров`ям, навчанням, не знає, в якому навчальному закладі він навчається, зловживає спиртними напоями, притягувалась до кримінальної відповідальності. Тобто вона дійсно свідомо не виконує свої батьківські обов`язки. Зазначила, що син може приїхати до не в гості, однак з ним спілкується дуже рідко. Вона двічі приходила до служби у справах дітей, куди її викликали та роз`яснювали, що розглядається питання щодо позбавлення її батьківських прав. Представник третьої особи не заперечувала проти задоволення позову та підтримала їхній висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Батько дитини є військовослужбовцем, що підтверджується посвідченням від 06.06.2023 (а.с. 11). Згідно з розпорядженням Балаклійської РДА Харківської області від 23.03.2016 № 245 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Було зобов`язано позивача не перешкоджати спілкуванню матері дитини [PERSON] з сином, а також попереджено батьків про відповідальність за підмовляння дитини проти одного з батьків і невиконання рішення органу опіки та піклування (а.с. 7). За актом обстеження умов проживання від 12.07.2023 за адресою: [ADDRESS] , за місцем проживання дитини [PERSON] , встановлено, що умови проживання задовільні, у дитини є власна кімната, окреме місце для навчання. За цією адресою також проживають бабуся дитини - [PERSON] та батько дитини - [PERSON] , стосунки в родині доброзичливі (а.с. 10). З довідки ст. інспектора з ЮПСП Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області Н. Капустянської встановлено, що станом на 20.07.2023 [PERSON] до адміністративної відповідальності не притягався, заяв та повідомлень про порушення чинного законодавства до відділу поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області не надходило. Іншими компрометуючими даними відносно [PERSON] відділ поліції не володіє (а.с. 8). Відповідно до довідки-характеристики виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області від 29.06.2023 за час мешкання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зарекомендувала себе з посереднього боку, скарг не надходило, в громадському житті села участі не приймає (а.с. 9). 04.10.2016 притягувалась до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 185 КК України та 26.01.2017 - за ч. 2 ст. 389 КК України (а.с. 54-57). За актом обстеження умов проживання від 20.02.2024 за адресою: [ADDRESS] , за місцем проживання дитини [PERSON] , встановлено, що будинок зі зручностями, складається із трьох житлових кімнат, наявні всі необхідні меблі, житло відповідає санітарно-гігієнічним нормам, у приміщенні частково відбуваються ремонтні роботи, в будинку чисто, охайно, є побутова техніка, родина забезпечена всіма необхідними продуктами харчування та засобами гігієни. У малолітнього [PERSON] є окреме місце для відпочинку, необхідні меблі, чиста постільна білизна, відведене місце для занять спортом та місце для навчання, у дитини є планшет для навчання, він забезпечений сезонним одягом та взуттям, особистими речами. На момент обстеження дитина поводила себе спокійно, пояснив, що проживає разом з татом, бабусею та хрещеним, батько перебуває на службі у ЗСУ, з матір`ю вони не бачяться, матір він взагалі не знає, в сім`ї батька проживає з 4 років, про батька, який забезпечує його всім необхідним, відгукується з любов`ю та повагою. Стосунки в сім`ї добрі та дружні. Дитини висловила своє бажання проживати разом з батьком, у якого створені всі необхідні умови для проживання, виховання та утриманні дитини (а.с. 34). З довідки служби у справах дітей про проведення бесіди з дитиною від 20.02.2024 вбачається, що під час обстеження житлово-побутових умов дитини [PERSON] та в ході спілкування з ним було встановлено, що хлопчик доглянутий добре розвинутий, гарно навчається, про тата відгукується позитивно, з його слів з матір`ю вони не бачяться, матір він взагалі не знає, пояснив, що він проживає з татом з 4 років, йому добре з ним, за його відсутності про нього піклується бабуся з хрещеним, які проживають з ним, висловив бажання і надалі проживати разом з батьком (а.с. 36). В своїх письмових поясненнях, наданих 20.02.2024 службі у справах дітей, [PERSON] пояснив, що проживає зі своїм сином [PERSON] , своєю матір`ю і братом. Матір дитини [PERSON] з 2016 року самоусунулась від виховання сина, він постійно проживає з ним, знаходиться на його утриманні, в зв`язку з чим розглядається питання про позбавлення її батьківських прав (а.с. 35). За висновком Балаклійської МВА Ізюмського району Харківської області від 29.02.2024 визнано доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] , оскільки вона ухиляється від належного виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а саме: не приділяє уваги сину, не цікавиться дозвіллям дитини, станом його здоров`я, фізичним, розумовим та духовним розвитком, ніякої допомоги дитині не надає, не створила сприятливих умов для проживання та розвитку дитини, із заявою про визначення місця проживання дитини з нею або повернення дитини до служби у справах дітей не зверталась. Дитина проживає разом з бабусею та батьком, який відповідально ставиться до виховання та навчання сина, систематично цікавиться успіхами дитини, забезпечує дитину шкільним приладдям, одягом та взуттям, дослухається до порад та рекомендацій щодо розвитку та виховання дитини, піклується його загальним станом, укладено декларацію з лікарем-педіатром [PERSON] , останній раз 03.09.2021 на прийом до лікаря для проведення щеплення дитину приводила бабуся, дитина була здорова. Батько дитини є військовослужбовцем, зі слів батька дохід сім`ї складає 50000 грн, в будинку створені всі належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Відповідач за зареєстрованою адресою місця проживання не проживає з 2016 року, будинок зруйнований, місце свого проживання періодично змінює, з родиною та сином не проживає, вихованням та всебічним розвитком дитини не займається, не цікавиться його життям, за медичною допомогою за станом здоров`я дитини не зверталась, бо з дитиною не проживає, до центру соціальних служб не зверталась, соціальні послуги не отримувала. Заяв та звернень до служби у справах дітей від [PERSON] не надходило. Відповідач притягувалась до кримінальної відповідальності. Все це можна розцінити, як ухилення її від виховання сина та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. На засідання комісії з питань захисту дітей не з`явилася, по телефону повідомила, що згодна, щоб її позбавили батьківських прав відносно сина, оскільки вона безробітна, малозабезпечена, без постійного місця проживання, батько має можливості утримувати сина на кращому рівні. Батько дитини повідомив, що з 2016 року син, якого він забрав у матері, яка за ним не доглядала, проживає з ним та бабусею, [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, ухиляється від його виховання, навчання, підготовки до самостійного життя, не забезпечує сина матеріально, взагалі не піклується про нього, зловживає спиртними напоями, не працює, не має постійного місця проживання, веде аморальний спосіб життя. Позбавлення матері дитини батьківських прав, яка починаючи з моменту народження дитини фактично самоусунулась від його виховання, відповідатиме найкращим інтересам дитини (а.с. 37-40). В своїх судових дебатах, поданих у письмовому вигляді суду 04.09.2024, позивач просив задовольнити його позов та позбавити відповідача батьківських прав, що буде відповідати інтересам сина, який матір навіть не знає, він їй не був потрібен весь цей час, вона навіть не намагалася відновити з ним навіть якісь стосунки, її поведінку вже змінити неможливо, не можна змусити бути матір`ю того, хто цього не бажає і своєю поведінкою вказує на це (а.с. 95-96). Відповідно до положень ст. 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ст. 3 Конвенції, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, для того, щоб здійснити забезпечення найкращих інтересів дитини, потрібно, для початку, виявити ці інтереси. Одним з основних способів визначення інтересів дитини (яка досягла віку і такого рівня розвитку, який дозволяє їй сформулювати й висловити власні погляди) є визначення думки самої дитини щодо ситуації, що склалась. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. На виконання вимоги ст. 171 СК України щодо врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя, та врахування її найкращих інтересів, судом за згодою та в присутності представника служби у справах дітей, а також представника батька дитини була заслухана думка дитини. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що йому 13,5 років, він проживає в с. Нова Гусарівка з бабусею та хрещеним майже з самого народження. З ними також проживав його тато, поки не пішов служити. Вважає, що батько та матір посварилися і не проживають разом вже приблизно 8 років, матір проживає у м. Балаклія, з нею бачиться приблизно 1 раз на рік, телефонувала йому також приблизно рік тому, крайній раз бачив її учора, був у неї вдома, щоб попросити прийти до суду. Зазначив, що матір зовсім нічого йому не купує, за 8 років вона до нього не приїздила жодного разу, могли бачитися з нею інколи випадково в м. Балаклія, проти неї його ніхто не налаштовує. Виявив бажання проживати з батьком. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 152 СК України закріплено право дитини на належне батьківське виховання. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності , встановленої законом. Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України однією з підстав для позбавлення батьківських прав визначено ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на зміст норми закону (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України), позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батьки не просто не виконують свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляються від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки батьків, які свідомо нехтують здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст. 150 СК України. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» дано роз'яснення про те, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Тому, виходячи із змісту зазначених вище вимог закону, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). З матеріалів справи вбачається, що позивач забрав сина до себе від матері, яка погано про нього піклувалася, 8 років тому, тобто дитина проживає з батьком з 5 років, а відповідач з того часу почала проживати окремо. З того часу було визначено місце проживання дитини з батьком, з яким проживає і досі, а також з бабусею та хрещеним, оскільки батько пішов служити до ЗСУ. При цьому дитині забезпеченні належні умови для проживання та розвитку, навчання, повністю задовольняються її потреби, здійснюється гарне виховання, що підтверджено відповідними довідками та актами обстеження. Відповідач з того часу, коли перестала проживати з сином, та по теперішній час взагалі не цікавиться його долею, не виявляє інтересу до його навчання, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення (один раз на рік це дуже мало), не забезпечує сина належним доглядом, харчуванням, утриманням, не займається його вихованням, навчанням та підготовкою до дорослого життя, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, натомість зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, не має постійного місця проживання. За 8 років до дитини ні разу не приїхала, заходів для усунення перешкод у спілкуванні, встановлення нормального спілкування з дитиною не вживала, спілкується з сином дуже рідко і то по телефону, бачяться короткочасно, приблизно раз на рік. Тобто відповідач взагалі не виявляє бажання до виховання, утримання сина, піклування про нього, зловживає спиртними напоями, не створює належних умов проживання для того, щоб він міг проживати з нею, не робить спроб до його повернення до неї і навіть не виявляє такого бажання. Все це свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Більш того, відповідач сама визнає позов, тому не виявила бажання змінити поведінку, змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, дитина та її доля їй байдужі. В судовому засіданні була з`ясована думка малолітньої дитини, який пояснив, що матір спілкується з ним дуже рідко, 1 раз на рік, не приїздить до нього, зовсім не займається його вихованням та утриманням, цим займаються батько та бабуся, з якими він проживає з самого народження. Виявив бажання жити з батьком, з матір'ю жити не хоче, не заперечував проти позбавлення її батьківських прав. Прийшовши до переконання про те, що відповідач тривалий час не приділяє уваги, не бере участі у вихованні дитини, у її духовному та моральному розвитку, як це передбачено ст. 150 СК України, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує належним харчуванням, одягом, медичним доглядом, лікуванням, як складову виховання. [PERSON] не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не вживаючи заходів до його проживання з нею, не цікавиться його долею, не звертаючись до органів опіки та піклування за сприянням у здійсненні своїх батьківських прав і виконанні батьківських обов`язків, суд зважає і на те, що позбавлення батьківських відповідає інтересам дитини, яка все своє свідоме життя проживає з батьком, матері майже не знає. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проте у цій справі суд на підставі наявних у матеріалах справи доказів дійшов висновку, що позивач довів, що відповідач нехтує потребами свого сина, порушує його права на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов'язків. Відповідач визнала та підтвердила в судовому засіданні, що свідомо нехтує обов'язками матері щодо сина, що свідчить про відсутність у неї інтересу до сина та реальне небажання змінити свою поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування матір'ю своїми батьківськими обов'язками, обґрунтованим є позбавлення її батьківських прав. Враховуючи відсутність будь - якої участі відповідача у вихованні та утриманні дитини протягом тривалого часу, і навіть відсутності такого бажання, а також думку дитини, яка виявила бажання надалі проживати з батьком та бабусею, суд вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав, яке відбувається саме в інтересах дитини. Таким чином, судом під час розгляду справи встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни ставлення до своїх обов'язків, щодо її виховання. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved