Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради та просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що 25.04.1997 року [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був посвідчений Херсонською товарною біржею «Смарагд-Південь» за № 410, право власності зареєстровано Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 29.04.1997 року (реєстрова книга № 63 р. № 10207) та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, номер запису про право власності 2632977 від 06.09.2013 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1660973233101. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть. [PERSON] залишив заповіт від 23.06.2017 року, яким все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, та взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, та на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] . До складу спадкового майна належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 15.03.2023 року П`ятою запорізькою нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 119/2023 на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом. 18.04.2024 року [PERSON] отримала Постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії на тій підставі, що відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року (який діяв на момент виникнення права власності) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений. Оскільки Договір купівлі-продажу будинку не відповідає вимогам законодавства , а саме не посвідчений нотаріально, він не може бути прийнятий нотаріусом на підтвердження права власності спадкодавця на вказаний житловий будинок для видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину. 11.07.2024 до суду надійшла копія спадкової справи №119/2023 від П`ятої запорізької державної нотаріальної контори державного нотаріуса К.В. Сидорук. Представник позивача підтримав позовну заяву. Представник відповідача Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, поклався вирішення питання на розсуд суду про що надав відповідну заяву. Приватний нотаріус в судове засідання не з`явився, подав клопотання про проведення судового засідання без її участі, вирішення питання поклався на розсуд суду. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25.04.1997 року брокерами Херсонської товарної біржі «Смарагд-Південь», які діяли в інтересах [PERSON] як продавця, та [PERSON] як покупця, у відповідності до результатів біржових торгів, укладено договір купівлі-продажу № 410 від 25.04.1997 року. За вказаним договором [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , за 12356,00 карбованців. Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 29.04.1997 року, та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] згідно з договором від 25.04.1997 року. За вимогами п.п. 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень діючого Цивільного кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомості № 410 було укладено 25.04.1997, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 1 січня 2004 року, та спір не стосується підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договору, до спірних відносин підлягають застосуванню правила, визначені Цивільним кодексом України від 18 липня 1963 року. Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу України від 18 липня 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» від 10 грудня 1991 року (що діяв на момент укладення договору купівлі-продажу) біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі. Судом встановлено, що сторони повністю виконали умови договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрували договір на товарній біржі, покупець зареєстрував право власності в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Нотаріально посвідчити даний договір на теперішній час є неможливим через смерть сторони договору. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. У такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ. Чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визначення спадкодавця [PERSON] власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України). За правилами ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. В ч.1 ст.1296 ЦК України закріплено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Водночас, нормами вказаної статті, так само як і іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. За правилами ч. 3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Отже, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, кінцевим строком не обмежена. Отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, яке він може використати у будь-який час. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №523/3522/16-цвід 14.08.2019 (провадження №61-21211св18), законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Чинне законодавство України дозволяє спадкоємцю здійснити державну реєстрацію права власності спадкодавця після смерті останнього. Проте, позивач позбавлений такої можливості з огляду на те, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця потрібен укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат (у відповідності до п.1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№1952-IV від 01.07.2004) та п.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015, в редакції постанови № 553 від 23.08.2016). Суд також погоджується з відповідністю обраного позивачем способу захисту його прав в судовому порядку, що відповідає положенням чинних нормативно-правових актів та судовій практиці. Постанова нотаріуса про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину) перешкоджає захисту спадкових прав позивача в позасудовому порядку і є підставою для звернення до суду з метою визнання його права власності на спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] . Конституція України в ст.41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Розкриття змісту права власності передбачено у ч.1 ст.317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.9 ч. 1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-IV від 01.07.2004), державна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, вимоги спадкоємця про визнання права власності на спадкове майно можуть бути предметом розгляду судом після завершення процедури нотаріального розгляду письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, яка завершується винесенням нотаріусом відповідної постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (Постанова Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 320/8118/17). Позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на спірну квартиру є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За вказаних обставин, оскільки відповідач не заперечував проти позову, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачкою, підлягає поверненню з державного бюджету. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved