Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-26 00:00:00

17 липня 2024 [PERSON] звернулася до Зіньківського районного суду із зазначеним позовом. На підтвердження своїх позовних вимог зазначила, що сторони по справі перебувають у шлюбі зареєстрованому 26 жовтня 2018 року Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №1821. Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . На даний час, офіційно зареєстрований шлюб має формальний характер. Причиною розпаду сім`ї стало втрата почуття любові та поваги один до одного, розбіжність у характерах та поглядах на життя. Спір про розподіл майна відсутній, спільні дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] .. У зв`язку з цим, застосування судом заходів з примирення подружжя встановлених в ст. 111 Сімейного кодексу України, суперечить інтересам позивача, принципу добровільності сімейних відносин, та не дасть позитивного результату. Позивач зазначає, що сукупність даних обставин слугує підтвердженням того, що офіційно зареєстрований шлюб між позивачем і відповідачем має формальний характер і доцільно його розірвати. Малолітня донька [PERSON] , [INFO] проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] .. Спільна дитина потребує витрат для забезпечення належного рівня життя. Всі встановлені в законодавстві обов`язки по вихованню дитини на даний час самостійно виконує [PERSON] .. Сторони не досягли жодних домовленостей щодо того, в який спосіб Відповідач буде виконувати свій матеріальний обов`язок перед дитиною та, відповідно, який розмір аліментів сплачуватиме на її утримання. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги дитині в достатній мірі не надає, хоча є дієздатною, працездатною особою, вказане свідчить про те, що відповідач повинен бути забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Позивач зазначає, що сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині- матері незалежно від цієї обставини. Враховуючи вищенаведене, сторона позивача прохає суд розірвати шлюб, укладений 26 жовтня 2018 року Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №1821; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17.07.2024 року і до повноліття дитини. Ухвалою судді Зіньківського районного суду Полтавської області від 22 липня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а. с. 15). Сторони по справі в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв, клопотань, заперечень до суду не надіслали. Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статей 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Шлюб між сторонами зареєстрований 26 жовтня 2018 року Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №1821 (а. с. 6-8). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] (а. с. 5). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися у зв`язку з втратою почуття любові та поваги один до одного, не проживають разом та не ведуть спільного господарства більше одного року. Подальше спільне життя і збереження шлюбу стали неможливими та суперечить інтересам позивача. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Сторони мають спільну дитину: [PERSON] , [INFO] . Малолітня дитина проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.11), та як стверджує позивач перебуває на її повному утриманні. Між сторонами не досягнуто згоди, щодо способу виконання батьками обов`язку по утриманню дитини. Позивач стверджує, що добровільної допомоги на утримання дитини відповідач в достатній мірі не надає. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ст. 141 СК України). У відповідності до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховуються наступні обставини: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Згідно з ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з яким проживають діти. Зважаючи на законодавчо закріплений обов`язок батьків по утриманню дитини, суд вбачає підстави для стягнення аліментів. з відповідача. Визначаючи розмір аліментів суд враховує, що відповідач позов визнав, матеріальне становище матері не здатне самостійно забезпечити потреби дитини, а відповідач є здоровою та працездатною людиною, тому суд вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти. Тому на переконання суду, позовна вимога про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] підлягає до задоволення в мінімальному передбаченому законодавством розмірі - 1/4 від усіх видів доходів відповідача. На переконання суду, аліменти в такому розмірі відповідають критеріям розумності та справедливості і забезпечать виконання [PERSON] свого обов`язку, як одного з батьків, по утриманню дітей. При вирішенні позовної вимоги про стягнення аліментів на особисте утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з наступного. Судові витрати у справі слід розподілити у відповідності до ст. 141 ЦПК України. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп., відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 1). Судові витрат у вказаній справі складаються також із судового збору за подання до суду заяви про стягнення аліментів, від сплати якого, позивач при подачі позову до суду була звільнення в силу закону. Позивачем заявлено одну майнову позовну вимогу, розмір судового збору за яку мав складати 1211,20 грн. Таким чином, зважаючи на задоволення позову в повному обсязі, судові витрати в розмірі 1211,20 грн підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved