Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

18 січня 2024 року з Ленінського районного суду м. Миколаєва до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла вказана цивільна справа в порядку ст. 31 ЦПК України. Предметом позову у справі є: позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідачка є матір`ю малолітньої [PERSON] , яка проживає разом з ним. Відповідачка, будучи матір`ю дитини, не займається її вихованням, нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується та не дбає про неї. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 лютого 2024 року до у часті у справі в якості третьої особи службу у справах дітей Куцурубської об`єднаної територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що після народження дитини вони з відповідачкою біля одного року проживали разом. Після припинення спільного проживання дитина залишилася проживати разом із ним. Відповідачка з дитиною не спілкується, її життям не цікавиться. При цьому, зі слів позивача, біологічна матір дитини не є поганим прикладом для дитини, не веде антисоціального способу життя та не втручається у прийняття позивачем рішень щодо виховання дитини. Представник позивача пояснила, що у зв`язку з необхідністю влаштувати дитину до школи та відсутністю матері дитини, позивач може стикнутися зі складнощами, пов`язаними з отриманням згоди останньої на вирішення цих питань. Так, представник пояснила, що мати дитини планувала виїхати за кордон, що у свою чергу може суттєво ускладнити вирішення усіх пов`язаних із вихованням дитини питань одноособово позивачем. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. В матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , за змістом якої остання відмовляється від виховання і утримання дитини, не заперечує проти позову про позбавлення її батьківських прав. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради підтримав наданий висновок, а представник служби у справах дітей Куцурубської об`єднаної територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області повідомив про неможливість надання висновку через відсутність відповідачки за місцем свого проживання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 20). Відомості про батька дитини в первісному актовому записі про народження дитини були вказані зі слів матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. 19 жовтня 2023 року до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , внесено зміни в частині прізвища, а саме з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 68-71). За змістом довідки про зареєстроване місце проживання малолітньої [PERSON] , остання зареєстрована по [ADDRESS] разом з позивачем та матір`ю останнього (а.с. 15). Згідно з висновком комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Миколаївської міської ради спеціалісти служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради обстежили умови проживання дівчинки у батька та встановили, що для дитини створено належні умови для проживання, навчання та всебічного розвитку. [PERSON] проживає в одній умебльованій кімнаті з бабусею, має окреме спальне місце, комп`ютер, навчальні матеріали, іграшки, книжки, розмальовки. Дівчинка полюбляє малювати картини за номерами. Відвідує дошкільний навчальний заклад, дитячі підготовчі курси до школи та розвивальні заняття в дитячій бібліотеці. За інформацією дошкільного навчального закладу № 95 управління освіти Миколаївської міської ради від 31 жовтня 2023 року [PERSON] відвідувала дитячий садок з 01 вересня 2020 року по 24 лютого 2022 року. Влаштуванням дитини у садочок та її вихованням займались батько [PERSON] та баба [PERSON] . Мати дитини зацікавленості щодо доньки не проявляла, в закладі не з`являлась, участі у вихованні доньки не брала. За інформацією закладу дошкільної освіти № 17 управління освіти Миколаївської міської ради [PERSON] відвідує старшу групу № 13 з 02 листопада 2023 по теперішній час. Батько приймає активну участь у вихованні та житті доньки. Дитина вихована, чемна, завжди охайна. Мати дівчинки в заклад дошкільної освіти не приходить, батьківські збори, заходи для батьків не відвідує, участі у житті дитини не приймає. Згідно соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб від 18 квітня 2024 року було встановлено, що [PERSON] , як свою сім`ю сприймає себе, бабусю та батька. Стосунки з матір`ю є невизначеними, оскільки дитина досить тривалий час з нею не спілкується, не проводять разом дозвілля та не грають. По відношенню до мами відчуває сум та образу через те, що остання про неї забула. З боку матері не відчуває любові, захисту, підтримки, піклування. Має прив`язаність до батька. На підставі викладеного комісією надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню доньки, [PERSON] (а.с. 113-115). Згідно з повідомленням Державної прикордонної служби України, [PERSON] у період з 08 листопада 2017 року по 31 липня 2024 року державний кордон України не перетинала (а.с. 140). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав матері щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу. При застосуванні пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має встановити винну поведінку матері щодо дитини, а саме її умисне ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини. Суд також бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Матеріали справи не містять доказів, що мати дитини є особливо непридатною або явно неблагополучною для виховання дитини, мати втратила інтерес до дитини, про що зокрема свідчить той факт, що відомості про факт батьківства позивача засвідчено у актовому записі про народження дитини лише у 2023 році, тобто коли дитина була вже у віці 5 років. При цьому, наявну в матеріалах справи нотаріально посвідчену заяву матері дитини про визнання позову суд не бере до уваги з підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки вважає, що визнання відповідачкою позову порушує права та інтереси дитини. Суд також відхиляє письмову відмову відповідачки від батьківських прав на дитину, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Щодо підстав заявленого позову, суд звертає увагу на те, що вимоги обґрунтовані не інтересами дитини, а власними потребами позивача. При цьому, слід зазначити, що мати дитини, як це вбачається зі змісту довідки Державної прикордонної служби України, державний кордон не перетинала, знаходиться на території України, а відтак усі питання, які потенційно можуть потребувати згоди обох батьків можуть бути вирішені в інших спосіб, без вдавання до такого крайнього заходу, як позбавлення матері батьківських прав. Одним з таких заходів може бути вирішення питання про визначення місця проживання дитини. З урахуванням викладеного, а також того, що позивач свій процесуальний обов`язок не виконав - не довів належними та допустимими доказами наявність безумовних підстав (аморальний спосіб життя; поведінка, що шкодить дитині тощо) для застосовування такого крайнього заходу, як позбавлення матері дитини батьківських прав, суд, з огляду на те, що інтереси дитини потребують збереження зв`язків з матір`ю, включаючи право знати своє походження, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed