Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

28.01.2022 року до Центрально-Міського райсуду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було подано позовну заяву ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Позивач просить суд постановити рішення,яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 27000,00 гривен, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992,40 гривен, та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 гривен. Позивач та його представник до суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлені належним чином, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позов підтримують. Відповідачка [PERSON] в жодне призначене судове засідання не з`явилася, судові повістки направлені їй за адресою зазначеною в позовній заяві не отримує, інформації щодо іншої адреси для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідачка про причини своєї неявки суд не повідомила, не надала суду жодної заяви, відзиву або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідача свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку відповідача та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, а представник позивача не надавала суду заперечень проти винесення заочного рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 8 статті178 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору про надання інформаційно - консультаційеих послуг з працевлаштування за №2025 від 11.10.2021 року підписаного в м. Кривий Ріг між ФОП [PERSON] та [PERSON] сторони дійшли наступного предмету договору. Згідно розділу 1 Договору, [PERSON] , як Виконавець взяв на себе обов`язок щодо надання консультацій та надання інформації з працевлаштування за кордоном та працевлаштування згідно трудового законодавства відповідних країн, які складались з сприяння [PERSON] , як Замовника в пошуку потенційного роботодавця партнера за кордоном, підготовка і оформлення документів [PERSON] на підставі наданої нею інформації та документів, підготовка і оформлення резюме, бронювання робочого місця, надання різного виду інформаційно-консультаційних послуг. Договором також передбачено права та обов`язки сторін та відповідальність сторін.? Згідно п.п. 2.2.5 договору Відповідач, як Замовник за договором зобов`язався пропрацювати закордоном не менше 3-х місяців. Також у відповідності до п. 6.9 Договору сторони погодили, що вразі порушення пункту 2.2.5 Договору, [PERSON] сплачує [PERSON] штраф в розмірі 13500,00 гривень, що складає еквівалент 500,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього Договору. Також між сторонами було укладено та підписано Додаткову угоду до Договору за №2025 від 11.10.2021 року відповідно до якої п. 1.1. передбачено, що [PERSON] несе відповідальність за порушення умов з працевлаштування за кордоном та працевлаштування згідно з трудовим законодавством відповідних країн, а також в разі порушення терміну працевлаштування, який повинен становити не менше ніж 3 місяці. В п. 1.2 вказаної Додаткової угоди вказано, що штрафні санкції за порушення, передбачені в п. 1 1 угоди становитимуть 500 доларів США. Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої договірні зобов`язання: здійснив витрати на оформлення документів для працевлаштування Відповідача, підготував візові документи по працевлаштуванню, підготував резюме, було знайдено потенційного роботодавця, але Відповідач. не приступила до роботи, при цьому витрати повернути відмовилась. Позивач намагався в добровільному порядку врегулювати спір, на електронні засоби зв`язку Відповідача було направлено досудову вимогу, офіційна електронна адреса якої anastasiatolkacl @gmail.com.26 листопада 2021 року, яка нею проігнорована, на телефонні дзвінки Відповідач не відповідає, номер заблоковано. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В ст. 549 Цивільного кодексу України визначається, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з матеріалів справи, до теперішнього часу зобов`язання відповідача за спірним договором не виконані: відповідач не приступив до роботи за вакансією, підібраною позивачем та не відшкодував відповідачу витрат, здійснені останнім у зв`язку з підбором даної вакансії для відповідача. З огляду на наведене, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 13500 грн. є обґрунтованою, так як базується на умовах договору, які погоджені сторонами та відповідає нормам Цивільного кодексу України. Позивач також просить суд стягнути з відповідача 13500 грн. штрафу на підставі п. 1.2 Додаткової угоди до Договору № 2025 від 11.10.2021 року про надання інформаційно - консультаційних послуг з працевлаштування закордоном та за порушення п. 1.1 вказаної Додаткової угоди. У п.1.1 Додаткової угоди зазначається, що Замовник несе обов`язок за порушення умов з працевлаштування закордоном та працевлаштування згідно з трудовим законодавством відповідних країн, в разі, якщо Замовник приступив до роботи, а Виконавець поніс витрати на здійснення процедури оформлення працевлаштування, а також в разі порушення Замовником терміну працевлаштування, який повинен становити не менше, ніж 3 місяці. В п. 1.2 Додаткової угоди зазначається, що Сторони погодили, що штрафні санкції за порушення, передбачені в п.1.1 Угоди становитимуть 500 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд, розглянувши матеріали справи та оцінивши, подані позивачем докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 13500 грн. штрафу на підставі п. 1.2 Додаткової угоди до Договору № 2025 від 11.10.2021 року про надання інформаціно - консультаційних послуг з працевлаштування закордоном слід відмовити, з огляду на наступне. З умов п. 1.1 та п.1.2 Додаткової угоди до договору № 2025 від 11.10.2021 року вбачається, що у випадку порушення Замовником терміну працевлаштування, останній повинен сплатити штраф у розмірі 500 доларів США, однак той же вид відповідальності (штраф у розмірі 500 доларів США) за те саме порушення умов договору, передбачений п. 6.9 Договору № 2025 від 11.10.2021 р., що на переконання суду свідчить про застосування позивачем до відповідача одного виду юридичної відповідальності (штрафу) двічі за одне й те саме порушення договору. Слід зазначити, що такі положення умов договору не відповідають Основному Закону України, нормам Цивільного кодексу України та існуючій судовій практиці Верховного Суду. Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивач застосував до відповідача один і той самий вид юридичної відповідальності - штраф за одне й те саме порушення умов договору: порушення терміну працевлаштування закордоном, що свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 13500 грн. штрафу на підставі п. 6.9 договору № 2025 від 11.10.2021 р. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі задоволення позову на відповідача. У відповідності до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем документально не доведено, що ним понесені витрати на правову допомогу, а саме: не надано належних та допустимих доказів (платіжних документів) на підтвердження сплати ним витрат на правову допомогу. Враховуючи викладене у задоволенні вимог про стягнення з відповідача 5000 грн. витрат на правову допомогу слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 496,20 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial