Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

Рух справи 24.08.2023 до Голосіївського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 22.08.2023, за підписом позивача, в якій останній просить стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 31.08.2023 справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. 23.10.2023 вказана справа надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва з супровідним листом Голосіївського районного суду міста Києва від 19.10.2023. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2023 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Шереметьєву Л.А. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24.10.2023 відповідну позовну заяву прийнято до розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Розпорядженням керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 520 від 28.02.2024 у зв`язку з звільненням у відставку головуючого судді Шереметьєвої Л.А., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.02.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Оскільки розгляд справи відбувався у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання у справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі, не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В обґрунтування позовних вимог, зокрема, вказано, що 22.04.2023 Інспектором взводу № 1 роти № 4 полку № 1 УПП у м. Києві ДПП Воликом В.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ГП № 521076 про притягнення позивача ( [PERSON] ) до адміністративної відповідальності за ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Зазначається, що відповідно до фабули протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП № 521076 від 22.04.2023: 22.04.2023 року близько 14 год. 42 хв. громадянин [PERSON] 1998 р.н. перебуваючи на блокпосту здійснив злісну непокору законній вимозі поліцейського, що полягало у вимозі пред`явити документ, що посвідчує особу та відповідно до ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію», чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП. Крім того, позивач стверджує, що Інспектором взводу № 2 роти № 6 батальйону № 4 полку № 1 УПП у м. Києві ДПП [PERSON] було складено протокол про адміністративне затримання серії АЗ № 061306 від 22.04.2023. Як зауважується у позові, 15.06.2023 постановою Голосіївського районного суду міста Києва [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170,00 грн. Разом з тим, у позові звертається увага на те, що постановою Київського апеляційного суду у справі 752/9150/23 від 24.07.2023 апеляційну скаргу позивача було задоволено та скасовано постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 15.06.2023, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП і прийнято нову постанову, якою провадження у справі стосовно [PERSON] закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення. Позивач акцентує, що внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 185 КУпАП постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2023 у справі 752/9150/23, що відбулося у результаті незаконних дій Інспектора взводу 1 роти 4 полку 1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Волика С.І., яка була визнана протиправною та скасована постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2023 у справі № 752/9150/23, позивачу була заподіяна моральна шкода, для відшкодування якої він звернувся з позовом а даній справі. У позові наголошується, що враховуючи неправомірність дій відповідача та перенесені хвилювання позивача з приводу безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності, розмір заподіяної моральної шкоди, завданої інспектором УПП у м. Києві ДПП внаслідок скоєння ним протиправних дій, позивач оцінює в 10 000,00 грн. Зі слів позивача, це сума, яка необхідна для того, щоб хоч якимось чином загоїти отримані душевні страждання та моральні переживання, які він отримав, а також відновити свій психічний та психологічний стан. Щодо правової позиції Казначейства 07.12.2023 до суду надійшов відзив за підписом представника Казначейства, в якому ставиться питання про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 46-55). У відзиві звертається увага на те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області є неналежним відповідачем, жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав (до того ж сам позивач не вказує на відповідача2 як на порушника своїх прав). Крім того, у відзиві зауважується, що позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його наслідковий зв`язок. Зазначається, що розмір відшкодування шкоди повинен визначатися з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. На думку Казначейства, мотиви позову обґрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються доказами. Щодо правової позиції Департаменту 25.12.2023 до суду надійшов відзив за підписом представника Департаменту, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 75-82). Департамент вважає, що позивач належним чином не довів, якими саме протиправними діями відносно нього було завдано моральну шкоду. У відзиві звертається увага на те, що позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань відповідачем. Також вказується, що позивачем не обґрунтовано належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за начебто спричинену моральну шкоду, не доведено за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, а тому, на думку Департаменту, вказана позовна вимога є штучною, безпідставною та задоволенню не підлягає. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 22.04.2023 Інспектором взводу № 1 роти № 4 полку № 1 УПП у м. Києві ДПП Воликом В.С. щодо [PERSON] складено протокол серії ГП № 521076 за ст. 185 КУпАП (а.с. 12). 22.04.2023 Інспектором взводу № 2 роти № 6 батальйону № 4 полку № 1 УПП у м. Києві ДПП [PERSON] щодо [PERSON] складено протокол про адміністративне затримання серії АЗ № 061306 (а.с. 11). Постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2023 у справі 752/9150/23 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено; постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2023, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП скасовано і прийнято нову постанову, якою провадження у справі стосовно [PERSON] закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення (а.с. 13-18; https://reyestr.court.gov.ua/Review/112587970). За змістом вказаної постанови від 24.07.2023, зазначається, зокрема, наступне: «Переглядом відеозапису фіксації інкримінованого [PERSON] адміністративного правопорушення, апеляційним судом встановлено, що 22 квітня 2023 року [PERSON] знаходився за кермом автомобіля, який не рухався. Біля автомобіля стояв військовий та поліцейський. При цьому зміст їх розмови на боді камеру не фіксувався і до матеріалів справи не додавався, а отже суд не може встановити чи пред`являлась поліцейським вимога про надання документів і чи відмовлявся [PERSON] від виконання цієї вимоги. До автомобіля підійшов ще один поліцейський з включеною бодікамерою. При цьому, даним поліцейським не пред`являлась вимога надати документи, що посвідчують особу, а була пред`явлена вимога вийти із автомобіля (14 год. 36 хв. 40 сек.). Водночас поліцейський голосно зазначив, що у випадку невиконання вимоги це буде злісна непокора законній вимозі працівника поліції, буде віддана команда «блокпост до бою» і при цьому почав відраховувати до трьох. Вказану вимогу [PERSON] не встиг виконати, оскільки протягом наступних 5 секунд поліцейський відкрив двері автомобіля і сказав: «Ану, виходь. Це що за наглость», висловився нецензурною лайкою і силоміць витягнув [PERSON] із автомобіля та нього наділи кайданки. Після цього [PERSON] вже не міг фізично передавати документи поліцейському, оскільки його рухи були обмежені. В той час, коли [PERSON] знаходився в кайданках, працівники поліції пред`явили вимогу пасажирці автомобіля надати свої документи представнику «погранслужби», перевірили її телефони і вимагали від пасажирки автомобіля дістати із автомобіля і надати документи [PERSON] , на що остання відмовилась, оскільки це не її документи. Отже, відеодоказами не зафіксовано, що поліцейський неодноразово вимагав у [PERSON] надати посвідчення особи, а [PERSON] цю вимогу не виконав. Суд апеляційної інстанції вважає, що під час розгляду вказаного протоколу суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність доказів вчинення [PERSON] правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, а саме злісної непокори законній вимозі працівника поліції, яка полягала у відмові надати документи. Сам по собі протокол не може бути таким доказом. ……… Таким чином, будь-яких переконливих доказів, які б поза розумним сумнівом підтвердили винуватість [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, матеріали справи не містять та під час судового провадження не встановлено. Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення. З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини та положення ст. 62 Конституції України, відповідно до яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, апеляційний суд вважає, що в діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, за обставин, викладених як у протоколі, так і у постанові суду першої інстанції, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні вказаного правопорушення, встановлено не було.» Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Відповідний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18), від 26.02.2020 у справі № 142/143/17 (провадження № 61-5739св19). У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21): «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)». Разом з тим, суд враховує, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд зазначає, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення рішенням суду, яке набрало законної сили, порушення порядку притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. Отже, оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, був вимушений доводити свою правоту у суд. В даному конкретному випадку суд вважає, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань». З огляду на встановлене, у даній справі слід визнати обґрунтованими доводи позивача про завдання йому моральної шкоди незаконним рішенням уповноваженої особи державного органу. Вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Наразі немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Тому будь-яка компенсація моральної шкоди може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Outcome: partial