Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

15.01.2024 року до Центрально-міського райсуду м. Кривого Рогу заявником [PERSON] , інтереси якої представляє [PERSON] , подано матеріали заяви про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення її незалежності, заінтересована особа: Центрально-Міський відділ у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Заявник просить суд встановити факт її - [PERSON] постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України, тобто на 24.08.1991 року. 16.01.2024 року було винесено ухвалу про прийняття справи до розгляду та відкриття провадження у справі. Ухвалою суду від 26.06.2024 року судом були витребувані докази по справі. Представник заявника [PERSON] в судовому засіданні 05.09.2024 року надав суду пояснення по справі, просив суд заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Центрально-Міського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, [PERSON] в судовому засіданні 05.09.2024 року просить суд ухвалити рішення на свій розсуд з урахуванням раніше поданого заінтересованою особою пояснення по справі, у якому заявнику просили відмовити. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи встановлено наступне: [PERSON] народилася на території України, в селі Лісне Василівського району Запорізької області, і мала прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . По досягненню 16-тирічного віку заявниця отримала паспорт громадянина СРСР. 12.01.1980 року заявниця уклала шлюб з громадянином [PERSON] , у зв`язку з чим змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] », що підтверджується витягом № 00015734002 від 26.08.2015 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Після укладення шлюбу, при оформленні свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , в прізвищі заявниці та її чоловіка була допущена помилка, у зв`язку з чим у вказаному документі замість прізвищ « [PERSON] » та « [PERSON] » російською мовою були зазначені прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] ». На підставі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , заявниці був виданий паспорт громадянина СРСР, в якому вона російською мовою була зазначена як « [PERSON] ». Паспорт громадянина СРСР був заявницею втрачений, паспорт громадянина України вона після цього не отримувала. 23.03.2020 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу було ухвалене рішення, в резолютивній частині якого зазначено, що «дійсне прізвище [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] ». На момент проголошення незалежності України, тобто - 24.08.1991 року, та після цього заявниця постійно проживала та працювала на території України, що підтверджується випискою з домової книги від 14.08.2000 року, та архівною довідкою від 28.11.2023 року. Наприкінці вересня 2023 року заявниця звернулася до Центрально-Міського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою, в якій прохала видати їй замість втраченого паспорта громадянина СРСР, паспорт громадянина України. У відповідь, з Центрально-Міського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, на адресу заявника надійшовлист № 1231-2221/1231- 23 від 13.10.2023 року, в якому зазначено, що «для встановлення ... належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України, подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року». Отже, у заявниці виникла необхідність встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення її незалежності, тобто - 24.08.1991 року. Встановлення вказаного факту потрібне заявнику для захисту її особистих прав та інтересів, а саме - для отримання паспорта громадянина України. Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону N 2235-III, також Указом Президента України від 27 березня 2001 р. N 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Відповідно до положень Закону N 2235-III та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1статті 293 ЦПК України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження також справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Відповідно до листа ВСУ від 01.01.2012 р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в разі, якщо установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду. Проте сам по собі факт належності документу не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають з цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Разом з тим суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу , а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Оскільки встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, а можливість отримати документи в позасудовому порядку не можливо, вказаний юридичний факт підлягає встановленню в судовому порядку. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд прийшов до висновку що вимоги заявника підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує ч. 7 ст. 294 ЦПК України, п. 51 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», у зв`язку з чим понесені заявником судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved