Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-29 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за Кредитним договором (оферти) № 19.09.2023-100000890 від 19.09.2023 року про надання кредиту в розмірі 16 938,00 грн., та позивач просить стягнути понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 04 вересня 2023 року між сторонами був укладений Кредитний договір № 04.09.2023-100003155, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 9 000,00 грн., строком на 42 дні, зі сплатою процентів (ставка «Економ») у розмірі 2,1% за один день користування кредитом на протязі первинного періоду та протягом періоду «Економ». 19 вересня 2023 року сторонами було переоформлено Кредитний договір № 04.09.2023-100003155 шляхом укладення нового договору № 19.09.2023-100000890 за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 9 000,00 грн., строком на 42 дні. Через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором утворилась заборгованість станом на 17.07.2024 року у розмірі 16 938,00 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 9 000,00 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 7 938,00 грн., що становить предмет спору. 22 липня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, 04 вересня 2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 04.09.2023-100003155, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 8 000,00 грн., строком на 42 дні, зі сплатою процентів (ставка «Економ») у розмірі 2,1% за один день користування кредитом на протязі первинного періоду та протягом періоду «Економ». Позивачем виконано умови Договору та видано відповідачу грошові кошти в сумі 9 000,00 грн., що підтверджено квитанцією від 04.09.2023 року. 19 вересня 2023 року сторонами було переоформлено Кредитний договір № 04.09.2023-100003155 шляхом укладення нового договору № 19.09.2023-100000890 за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 9 000,00 грн., строком на 42 дні. Таким чином, між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з частиною 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить висновку про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості, оскільки відповідачем не виконано зобов`язання за електронним кредитним договором № 19.09.2023-100000890 від 19.09.2023 року, внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 16 938,00 грн., що підлягає стягненню в межах розгляду даного спору. Відповідно до частини першої ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду. На підставі викладеного, ст.ст. 525, 526, 536, 598, 599, 612, 625, 629, 1048 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved