Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправним наказу №118-к від 07.08.2023 року в частині п. 2 про виплату вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку. Одночасно просить стягнути заборгованість з вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та затримки розрахунку при звільненні з урахуванням податків та зборів в розмірі 229\~040,00грн., який мотивує наступним. Так, з 28.05.2019 року [PERSON] прийнято на посаду заступника генерального директора з загальних питань згідно наказу № 34-к від 27.05.2019 року. 07.08.2023 року позивача ознайомлено з наказом від 07.08.2023 року №118-к «Про звільнення з роботи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] », згідно якого його звільнено з роботи 07.08.2023 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із зміною штатного розпису (Наказ №81 «Про затвердження штатного розпису» від 01.06.2023) без ознайомлення з наказом про скорочення штату. Вважає видання наказу про звільнення з роботи в частині виплати вихідної допомоги в однократному розмірі заробітної плати незаконним, оскільки воно суперечить колективному договору. Відповідач порушив порядок його видання та відповідно з ним не здійснено усі розрахунки при звільненні. Тому просить стягнути заборгованість з вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та затримки розрахунку при звільненні з урахуванням податків та зборів в розмірі 229\~040,00 грн. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 30.07.2024 відкрито провадження у вказаній справі та ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Позивач [PERSON] подав клопотання про доручення доказів та надав копію припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю ПЗ/ІФ/9655/007/П від 18.07.2024 року мотивуючи це тим, що дані докази підтверджують протиправність винесеного оскаржуваного наказу №118-к від 07.08.2023 року в частині не виплати 1 розміру середньої заробітної плати згідно п. 3.4. Колективного договору Представником відповідача т.в.о. генерального директора АТ «Оріана» Гур`євим М.Л. подано відзив на позов. Позов не визнає в повному обсязі, вважає твердження позивача надуманими та такими, що не підлягають до задоволення, зазначає, що позивача було ознайомлено з наказом про звільнення з роботи під підпис, у цьому наказі зазначена вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Відповідач у день звільнення [PERSON] провів йому виплату у розмірі 26\~166,34 грн вихідної допомоги з урахуванням усіх податків та зборів. У день звільнення позивачу було відомо про розмір вихідної допомоги, однак [PERSON] протягом 3 місяців до суду не звертався для вирішення спору. Тому відповідач вважає, що позивач пропустив строки звернення до суду без поважних причин. Крім того [PERSON] 07.08.2023 наручно видано Розрахунковий листок за серпень місяць 2023 про виплачені суми з урахуванням податків та зборів. Таким чином, просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Позивач [PERSON] подав відповідь на відзив. Зокрема звертаю увагу суду, що обставинам, що мали місце саме 07.08.2024 року на АТ «Оріана», уже надана оцінка в Рішенні від 12.08.2024 року Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у справі №345/3240/24. Також заначив, що відповідач не надав йому під час звільнення з роботи повідомлення про нараховані та виплачені суми. Також суду відповідачем не предоставлено жодних підтверджуючих документів про отримання розрахункового листа позивачем за серпень 2023. Не має підпису та дати про одержання такого документу. Тому просить позовні вимоги задовольнити та взяти до уваги дану відповідь на відзив. Представником відповідача т.в.о. генерального директора АТ «Оріана» Гур`євим М.Л. подано заперечення на відповідь на відзив. Наголошує, що після звільнення [PERSON] АТ «Оріана» вчинило усі дії спрямовані на виконання обов`язку, передбаченого ст. 116 КЗпП, виплативши у день звільнення усі належні позивачу суми про які останній знав та не мав претензій. При цьому позивач знехтував обов`язком протягом трьох місяців реалізації звернення до суду для вирішення спору, а фактично звернувся після того як пройшло дев`ять місяців. Також зазначв, що не погоджується з посилання відповіданача на преюдиційність рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.08.2024 року у справі №345/3240/24, адже воно ще не набрало законної сили і може бути оскаржене. Тому представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Сторони у судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені завчасно та належним чином. Представник відповідача подав суду заяву про розгляд справи без участі в якій просить проводити розгляд справи за відсутності представника АТ «Оріана» за наявними матеріалами справи, вимоги у відзиві підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. Від позивача надійшло клопотання, в якому просить розгляд справи проводити за відсутності позивача та задоволити позов в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу\~не здійснювалося. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції чинній з 19.07.2022 року) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року в справі № 466/10419/19. Як поважні причини пропущення строку, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року в справі № 522/3473/19. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин строки, встановлені законом. Так, [PERSON] було заявлено, що відповідачем не надано повідомлення про суми нараховані та виплачені позивачу при звільненні з роботи, що у свою чергу унеможливило звернутися до суду. У поданому відзиві на позовну заяву, відповідач стверджує, що [PERSON] 07.08.2023 наручно видано Розрахунковий листок за серпень 2023 про виплачені суми з урахуванням податків та зборів, однак жодних підтверджень про отримання позивачем розрахунку суду не надано. Таким чином суд приходить до висновку про поновлення позивачу строку для подання вказаної позовної заяви. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що з 28.05.2019 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з АТ «Оріана» на посаді заступника генерального\~директора з\~загальних питань (а.с. 9-10). Згідно Наказу АТ «Оріана» від 07.08.2023 року за №118-к «Про звільнення з роботи» [PERSON] звільнено з роботи з 07.08.2023 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників. Виплачено компенсацію за тринадцять календарних днів невикористаної відпустки і вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку (а.с. 17). Відповідно до копії штатного розкладу АТ «Оріана» від 10.02.2023 р. оклад позивача становить 32\~720,00 грн. (а.с. 15-16). Колективним договором між роботодавцем та Радою трудового колективу АТ «Оріана» на 2021-2025 роки схвалений зборами трудового колективу на підставі Протоколу від 18.12.2020 року передбачено у п.3.4 при звільненні з роботи з підстав передбачених п.1 ст. 40 КЗпП, працівнику виплачують вихідну допомогу у двократному розмірі середнього місячного заробітку (а.с. 13-14). Відповідно до ч.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Відповідно до частин першої, третьої статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. За змістом статті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» угодою на національному рівні регулюються основні принципи і норми реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин. Угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо: нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці. Згідно зі статтею 10, статтею 13 КЗпП України, статтями 1,5,7 Закону України «Про колективні договори і угоди» у колективному договорі його сторони закріплюють взаємні зобов`язання щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, які передбачені трудовим законодавством. Колективний договір може містити додаткові порівняно з чинним законодавством гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до статті 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Частина перша статті 47 КЗпП України встановлює, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Отже, у разі недотримання роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідач не визнає заявлений\~ [PERSON] розмір вихідної допомоги при звільненні, та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ґрунтує позицію захисту на доводах про відсутності правових підстав для відповідальності за допущене порушення проведення розрахунку з позивачем при звільненні, а також через пропущений строк для звернення до суду для вирішення трудового спору. В день звільнення позивача 07.08.2023 відповідач письмово не повідомив [PERSON] про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ст. 47 ч.1 ст. 116 КЗпП України. Твердження відповідача про те, що позивач був ознайомлений з Наказом №118-к від 07.08.2023 року про звільнення з роботи, в якому зазначена сума вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, суд до уваги не бере, оскільки згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, та письмове повідомлення про нараховані і виплачені йому суми при звільненні. Крім того відповідачем не подано суду жодних підтверджень про отримання позивачем Розрахункового листка за серпень 2023 про виплачені суми. Відповідно до чинного законодавства України та вищезазначеного колективного договору, у зв`язку зі звільненням позивачу [PERSON] повинно бути нараховано до виплати вихідної допомоги в розмірі 32 720,00 грн. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Щодо тверджень відповідача, що вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, що виплачуються працівникові при звільненні, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, тобто основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи, суд зазначає, що згідно п. 3Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148 вказано, виплати пов`язані з оплатою праці складаються в тому числі із виплат, що не належать до фонду оплати праці, а саме: «1) виплати, пов`язані з оплатою праці - виплати, віднесені до фонду оплати праці, а також до інших виплат, що не належать до цього фонду згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713;» Це підтверджує також і п. 3.8. та 3.9. розділу «3. Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці» Інструкції зі статистики заробітної плати затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 р. N 5, суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору та суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні відносяться до інших виплат та включається . Отже, вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, але належить до виплат, пов`язаних з оплатою праці. Згідно п.4 та 5 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 р. N 1170, при виплату вихідної допомоги у разі припинення трудового договору та відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не нараховується ЄСВ роботодавцем, що також підтверджує, що дані виплати віднесені до виплат пов`язаних з оплатою праці та їх нормативним регулюванням нарахування та сплати Суд наголошую також і на тому, що відповідач надає платіжні інструкції № 4858 від 07.08.2023 року на суму 392,49 грн, в якому зокрема вказує призначення «101війський збір 1,5% із вихідної допомоги при звільненні. [PERSON] » та платіжні інструкції № 4860 та 4861 від 07.08.2023 року на суму 6645,28 грн та 26166,34 грн відповідно, і вказує «вихідна допомога при звільненні (ЄСВ не нараховується згідно постанови КМУ №1170 від 22.12.2010)» Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ч. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на національному рівні, галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Відповідно до частин першої, третьої статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. За змістом статті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» угодою на національному рівні регулюються основні принципи і норми реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин. Угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо: нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці. Згідно зі статтею 10, статтею 13 КЗпП України, статтями 1, 5, 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» у колективному договорі його сторони закріплюють взаємні зобов`язання щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, які передбачені трудовим законодавством. Колективний договір може містити додаткові порівняно з чинним законодавством гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до статті 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Отже, дані виплати та їх розмір врегульований Колективним договором, не відносяться до фонду заробітної плати, але відносяться до виплат пов`язаних з оплатою праці та підлягають оплаті та нарахуванню позивачу відповідачем. Враховуючи викладене, оскільки відповідачем не здійснено фактичного повного розрахунку при звільненні, то організація повинна виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, який становить 196 320,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: середньомісячна заробітна плата позивача 32\~720,00 помножена на 6 місяців. Таким чином, суд вважає вимоги позивача підлягають задоволенню в сумі 229 040,00 гривень в межах заявлених позовних вимог. Суд акцентує увагу, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Так, АТ «Оріана» у відзиві на позовну заяву жодним чином не спростовано, що невиплата\~\~ [PERSON] при звільненні належних сум не пов`язана з винною поведінкою роботодавця. Більше того, згідо припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю Південно-Західного міжрегіонального управлінням державної служби з питань праці №ПЗ/ІФ/9655/007/П від 18.07.2024 року зазначено наступне: «Відповідно до п. 2 наказу від 07.08.2023 року №118-к Вас, звільнено з АТ «Оріана» згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, що підтверджується платіжними інструкціями, чим порушено пункт 3.4. Колективного договору АТ «Оріана» та частини першої статті 10 ЗУ №2136». Отже, даним приписом виявлено порушення п. 3.4. Колективного договору через не сплату у двохкратному розмірі середньомісячного заробітку при звільненні з підстав п. 1 ст. 40 КЗпП та зобов`язано усунути такі порушення. Дані докази підтверджують протиправність винесеного оскаржуваного наказу №118-к від 07.08.2023 року в частині не виплати 1 розміру середньої заробітної плати згідно п. 3.4. Колективного договору. Вимоги щодо виплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, це свого роду відшкодування завданої майнової шкоди. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Метою законодавчого регулювання механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухваленні рішення, - присуджує до стягнення з АТ «Оріана» суми коштів - не виплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір у сумі 3 501,60 грн., який підлягає стягненню з відповідача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved