Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

13.02.2024 до Ленінського районного суду м.Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна О.М., в якій [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіною О.М. 08.09.2017, спадкова справа №22/2017, зареєстрована в реєстрі за №111 та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати. Заява обґрунтована тим, що батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторне), серія [NUMBER] , яке видане 21 листопада 2007 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції та 11 травня 2005 рок , про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №1529. Мати позивача - [PERSON] , померла [INFO] , батько - [PERSON] , помер [INFO] . Після смерті матері позивача [PERSON] залишилася спадщина, яка складалася з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М. була заведена спадкова справа №286/2007 та 15 червня 2010 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у спадщині. Після смерті батька позивача - [PERSON] залишилася спадщина, яка складалася із частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Тесленковою І.В. була заведена спадкова справа №58/2023, 16 березня 2023 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку вищезазначеної квартири. [INFO] помер дідусь позивача - [PERSON] , 1958 року народження, який був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з 1/8 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та частки житлових будинків літ «А-1», літ.»Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у [ADDRESS] . Так як батько позивача [PERSON] помер раніше свого батька [PERSON] , а інших спадкоємців першої черги після смерті дідуся не має, позивач як його онука, відповідно до статті 1266 Цивільного кодексу України вважає, що має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом її батькові, якби він був живим на час відкриття спадщини. Оскільки на час смерті дідуся позивач була малолітньою, то тому вважалася такою, що прийняла спадщину фактично в порядку ст. 1268 ЦК України. Після досягнення повноліття позивачем, вона вирішила оформити свідоцтво про право на спадщину за законом та звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М., яка оформила свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку квартири [ADDRESS] та повідомила про те, що після смерті дідуся була заведена ще спадкова справа №22/2017 році та 08.09.2017 видане свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно статті 1262 Цивільного кодексу України на частки житлових будинків літ «А-1»,літ.»Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у [ADDRESS] - сестрі дідуся, [PERSON] , яка не повідомила нотаріуса, що є спадкоємці згідно ст.1266 Цивільного кодексу України. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не мала права отримувати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті рідного брата [PERSON] , тому дане свідоцтво повинно бути визнано недійсним. 10.01.2024 ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.30). 06.02.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Темнюкової М.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04.04.1990 року за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування на 56/300 частки після батька [PERSON] та на 56/300 часток після матері [PERSON] , а разом на 114/300 часток домоволодіння [ADDRESS] . За життя [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , та мали спільних двох дітей [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [INFO] , його спадкоємцями були [PERSON] (помер [INFO] ) 57/600 часток та [PERSON] (померла [INFO] ) 57/600 часток. Відповідач [PERSON] заяву про прийняття спадщини за покійним батьком [PERSON] до нотаріусів не подавала, письмово від частки у спадковому майні не відмовлялась. Весь час мешкала за адресою розташування спадкового майна, прийняла спадкову частку фактично. У [PERSON] був син [PERSON] , який помер [INFO] ще за життя батька, оскільки [PERSON] помер [INFO] . В свою чергу у [PERSON] є донька [PERSON] , позивач по справі. [PERSON] про цей факт знала, але зовсім не розбирається у тому, кому та які частки спадщини за покійним батьком повинні були перейти, але завжди вважала, що їй належить по-закону 1/3 частка після смерті батька, яку вона фактично прийняла та жодним чином не відмовлялась. Приватний нотаріус Рибкіна О.М. знала про наявність колишньої дружини [PERSON] та рідної матері [PERSON] , а також про наявність у покійного племінника [PERSON] рідної доньки - [PERSON] , але оскільки [PERSON] помер раніше свого батька [PERSON] , нотаріус [PERSON] повідомила, що донька покійного сина (онука) спадкодавця втрачає свою чергу у законному спадку. Пізніше до [PERSON] зателефонувала третя особа - приватний нотаріус ХМНО Рибкіна О.М. за запросила останню до себе, надавши їй підписати якийсь документ та повідомивши, що це в її інтересах. Будучі юридично не обізнаною Відповідач підписала документ, не маючи можливості ознайомитись з ним, оскільки приватний нотаріус показала його частину та запропонувала поставити підпис, не пояснюючи для чого він потрібен та, в свою чергу, копію відповідного документу не було надано. Відповідач вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ч.2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтями 1261-1265 Цивільного кодексу України передбачено п`ять черг спадкування за законом, які у визначеному законодавством порядку закликаються до спадкування почергово. Відповідач вважає, що позивач [PERSON] відноситься до спадкоємців п?ятої черги та не набула право на спадщину за спадковою трансмісією, оскільки її батько помер за рік раніше від діда, на цей момент спадщина відкрита не була, тому остання не набуває право на спадкування за законом в першу чергу (а.с.66-72). Ухвалою суду від 07.02.2024 витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М. копію спадкової справи, яка була відкрита після смерті [PERSON] , померлого [INFO] щодо майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; інформацію на якій підставі [PERSON] в рамках спадкування за законом належить право власності домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М., копію спадкової справи №22/2017, яка була відкрита після смерті [PERSON] , померлого [INFO] щодо майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; інформацію на якій підставі [PERSON] належить 1/8 частка квартири за адресою: [ADDRESS] ; витребувано у державного нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Теленкової І.В., копію спадкової справи №5811/2023, яка була відкрита після смерті [PERSON] , померлого [INFO] щодо майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; інформацію на якій підставі [PERSON] належить 1/8 частка квартири за адресою: [ADDRESS] ; витребувати у Другої Харківської міської державної нотаріальної контори, копію спадкової справи, яка була відкрита після смерті [PERSON] , який помер [INFO] щодо майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.76-77). 29.02.2024 заступником завідувача Другої ХМДНК Л. Гончаренко на виконання ухвали суду від 07.02.2024 направлено суду копію спадкової справи № 622/2001, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.99-106). 18 квітня 2024 від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіної О.М. надійшла на виконання ухвали суду від 07.02.2024 копія спадкової справи № 22/2017, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Також надала прояснення, відповідно до яких вказала, що [PERSON] при оформленні спадщини після смерті свого рідного брата [PERSON] , надала неправдиву інформацію про відсутність інших спадкоємців, в т.ч. згідно ст.1266 ЦК України, в т.ч. малолітніх. Зазначає, що перевірити ці факти особисто не мала змоги (а.с.124-162). 13 травня 2024 до суду надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Темнюкової М.І. про залучення до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги [PERSON] , яка перебувала в шлюбі з [PERSON] і яка була матір`ю батька позивача - [PERSON] та яка має право також на частку спадщину, яка б належала за законом її сину, якби він був живий на час відкриття спадщини відповідно до ст.1266 ЦК України (а.с.169-179). Ухвалою суду від 30.05.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Темнюкової М.І. про залучення до справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги [PERSON] (а.с.182-183). Ухвалою суду від 30.05.2024 підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна О.М. про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним - закрито, призначено справу до судового розгляду (а.с.184-185). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, та письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримує повністю, просить суд їх задовольнити (а.с.91-96). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача - адвокат Темнюкова М.І. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] , просила суд відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Під час судових дебатів зазначила, що позивачем [PERSON] обрано неефективний спосіб захисту, що не породжує правових наслідків, оскільки одночасно з визнанням свідоцтва на спадщину за законом позивач повинна була ставити питання про визнання права власності. Вказала, що позовна вимога про визнання свідоцтва на спадщину за законом недійсним не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна О.М.в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, при вирішенні справи покладалася на розсуд суду (а.с.124). Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.12 ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного Кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування». Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Згідно зі ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статті 316, 317, 319, 321 ЦК України передбачають, що право власності є непорушним, власник речі має право користуватися, володіти та розпоряджатися своїми речовими правами на власний розсуд в незалежності від волі інших осіб. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 21 листопада 2007 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову №3 Харківського міського управління юстиції, батьками позивача [PERSON] вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який укладено 05.06.2004, що підтверджується копією свідоцтва про одруження Серія [NUMBER] (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайський Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області України 13 квітня 2007 року, мати позивача - [PERSON] , померла [INFO] , про що в книзі реєстрації смертей 13 квітня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за №138 (а.с.12). Відповідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову №4 Харківського міського управління юстиції 30 грудня 2008, батько позивача - [PERSON] , помер [INFO] , про що в книзі реєстрації смертей 11 жовтня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 14893 (а.с.15). Після смерті матері позивача - [PERSON] залишилася спадщина, яка складалася з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії спадкової справи № 286/2007, заведеної державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М., 15 червня 2010 року позивачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у спадщині, Серія [NUMBER], за реєстровим № 1-948 (а.с.13). Зазначена інформація знайшла своє підтвердження також і в копії Витягу про Державну реєстрацію прав серія ССУ № 352185, виданого КП «Первомайське бюро технічної інвентаризації» (а.с.14). Після смерті батька позивача - [PERSON] залишилася спадщина, яка складалася з частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями після смерті [PERSON] є батько [PERSON] в частці, та донька [PERSON] в частці. Згідно копії спадкової справи № 5811/2023, заведеної державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Тесленковою І.В., 16 березня 2023 року позивачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частку вищезазначеної квартири, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом НСТ №914203 від 16.03.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-98 (а.с.16). Вказане підтверджується також копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 16.03.2023 року (а.с.17), копією Витягу з Державного реєстру речових прав від 16.03.2023 року (а.с.18-20). Згідно копії свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] , [INFO] помер дідусь позивача - [PERSON] , 1958 року народження, який був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). Після його смерті відкрилася спадщина, що складається з: 1/8 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та частки житлових будинків літ «А-1», літ.» Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у [ADDRESS] . Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Рибкіна О.М. в спадковій справі № 22/2017, зазначила, що спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , згідно ст.1266 ЦК України є онука [PERSON] , [INFO] , батько якої [PERSON] помер [INFO] (а.с.22). Так як батько позивача - [PERSON] помер раніше свого батька [PERSON] , а інших спадкоємців першої черги після смерті дідуся позивача не має, [PERSON] як його онука, відповідно до статті 1266 Цивільного кодексу України має право на ту частку спадщини, яка належала б за законом батькові позивача, якби він був живим на час відкриття спадщини. Оскільки на час смерті дідуся [PERSON] , позивач [PERSON] була малолітньою, то вважається такою, що прийняла спадщину фактично в порядку ст. 1268 ЦК України. Так, 24.04.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рибкіною О.М. видано [PERSON] свідоцтво НСТ № 539044 про право на спадщину за законом на 1/8 частку квартири [ADDRESS] (а.с.22-23). Відповідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом НМЕ № 500891 від 08.09.2017, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рибкіною О.М., після смерті дідуся [PERSON] була заведена спадкова справа № 22/2017 році та видане свідоцтво про право на спадщину за законом згідно статті 1262 Цивільного кодексу України на 177/600 частки житлових будинків літ «А-1», літ. «Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у [ADDRESS] - сестрі померлого [PERSON] (а.с.24). Згідно листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М. №46/01-16 від 03.05.2023 щодо роз`яснення порядку оформлення спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом згідно статті 1262 Цивільного кодексу України на 177/600 частки житлових будинків літ «А-1», літ. «Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у [ADDRESS] , не повідомивши нотаріуса, що є спадкоємці згідно ст.1266 Цивільного кодексу України та запропонувала звернутися до суду для вирішення всіх необхідних питань (а.с.25). Відповідно відповіді заступника завідувача Другої ХМДНК Л.Гончаренко від 23.02.2024 №270/02-14 щодо надання спадкової справи № 622/2001, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа у 2 ХМДНК не заводилася, заяви про прийняття або відмову від спадщини не подавалися (а.с.99). Згідно листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Рибкіної О.М. №30/01-16 від 15.04.2024 щодо виконання ухвали суду, 16.03.2023 [PERSON] при оформленні після смерті свого рідного брата [PERSON] спадщини в 2017, який помер [INFO] , надала неправдиву інформацію про відсутність інших спадкоємців, в тому числі згідно ст.1266 ЦК України, в т.ч. малолітніх. Перевірити ці факти нотаріус не мала можливості. [PERSON] була викликана нотаріусом, що підтверджено її особистою заявою, яка зареєстрована за вх.12/02-14) та детально ознайомлена з приписами ст.27 Закону України « Про нотаріат» щодо особистої відповідальності, зокрема за надання нотаріусу недостовірних, перекручених чи неправдивих інформаційних даних, в т.ч. роз`яснено наслідки вчинення таких дій або неповідомлення про права чи інтереси третіх осіб. Того ж дня було роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.09.2017 за реєстровим № 111, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Рибкіною О.М., може бути визнано недійсним в разі звернення до суду згідно ст.1266 ЦК України [PERSON] (а.с.124, 151). Згідно копії спадкової справи № 22/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] , [PERSON] 05.09.2017 прийняла спадкове майно після смерті рідного брата [PERSON] , а саме: на 177/600 частки житлових будинків літ «А-1», літ. «Б-1» з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що знаходяться у [ADDRESS] (а.с.125-162). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування згідно ст.1223 ЦК України мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 статті 1266 Цивільного кодексу України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно п.4.1 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Згідно п.4.6. Глави 10 Порядку, спадкоємці закликаються до спадкування за законом у порядку черговості. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі: відсутності спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини або відмови від її прийняття. Пунктом 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України закріплено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Згідно з п. 4.14 вказаного Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов?язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. В даному випадку нотаріусом не було перевірено коло осіб, які мали б право на спадщину за законом, а відповідач скористалася вказаними обставинами та не повідомила нотаріуса про наявність спадкоємців попередньої черги. Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 Цивільного кодексу України вказано, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У Цивільному кодексі України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд. Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Проте не виключається звернення до суду із позовом, що містить лише вимогу про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018 у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». Отже, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними. Таким чином, з врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку, що позивач є спадкоємцем першої черги та мала право на спадкування, тому видача свідоцтва про право на спадщину за законом була передчасною, оскільки позивачу, яка є онукою померлого [PERSON] , тобто донькою рідного сина [PERSON] , який помер [INFO] , не було надано можливості реалізувати її право на спадкування. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відсутність позиції відповідача по суті позову не є підставою для задоволення позовних вимог, якщо вони не обґрунтовані та доказово не підтверджені. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих стороною позивача доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] обґрунтовувала свої вимоги, таким чином суд приходить до висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог в повному обсязі. А відповідач взагалі не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо законності оформлення спадкових справ після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державахучасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовій збір за подання позову у даній справі в сумі 1 211,21 грн., що підтверджено квитанцією від 05.01.2024 року про сплату судового збору (а.с.1). Частиною 5 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Оскільки в ході судового розгляду суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 1 211,21 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved