Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

17.04.23р. [PERSON] 17.04.2023 року звернувся з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд визнати 1/2 частки права власності на квартиру за адресою, [ADDRESS] (реєстраційний номер 2627683551100), та 1/2 права власності на нежитлове приміщення за адресою, [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1434833151237) за ним. Стягнути половину вартості майна з [PERSON] на користь [PERSON] у загальній сумі 107\~115 гривень, в рахунок компенсації за спільно нажите майно: автомобіль NISSAN MICRA, сірого кольору, VIN-код: [NUMBER] , загальною вартістю 149\~600 гривень, пральну машину Samsung WW70K42106WDUA, холодильник Samsung RB31FSRNDWW/ [NUMBER] , телевізор Samsung 40j5000, загальною вартістю 36370 гривень та меблі (диван та шафа з тумбою під телевізор), всього меблів на суму 28\~260 гривень, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2006 року та 25.08.2020 року шлюб розірвано. Позивач зазначає що проживав з відповідачем з 2006 року по 2019 рік. З 29.06.2017 року по 15.04.2019 рік було відкрите ПП, Та у 2012 році куплений автомобіль NISSAN MICRA. На даному автомобілі працював у таксі, який був оформлена на відповідача за первісним позовом, для цього і відкрив ПП, 29.06.2017 року та після аварії, яка була 20.08.2017 року, він більше не працював у таксі, у листопаді 2018 року виїхав за кордон у Чеську Республіку, для роботи, що підтверджується трудової візою. Сторони вели спільне господарство протягом зазначеного періоду і мали спільний сімейний бюджет не зважаючи на стан відносин. Підтвердженням цьому є спільні фото, спільні поїздки на відпочинок, відомості з трудової книжки та відсутність доказів протилежного. За час шлюбу до моменту припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами було придбано вищезазначене майно. Згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто. За такого, і просив про задоволення позову. Відповідач за первісним позовом, та позивач за зустрічним позовом, первісний позов не визнала, та звернулась 11.10.24р. з зустрічним позовом, у якому просила суд визнати квартиру, яка зареєстрована на ім`я [PERSON] , загальною площею 31,8 кв.м., знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2627683551100, та визнати нежитлове приміщення, яке зареєстроване на ім`я [PERSON] , загальною площею 5.2 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , секція 2 приміщення 4 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1434834151237 її особистою власністю. Стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу з [PERSON] на її користь. Позовні вимоги мотивовано тим, що шлюбні відносини фактично припинились з 2015 року, у період з 2006 року по 2015 рік, відповідач разом з позивачем, а згодом і дитиною проживала у кімнаті, власником якої була мама позивача, та на цей час зареєстровані там. Приблизно у середині 2015 року, між відповідачем та позивачем виник конфлікт, та відповідача з дитиною попросили найти собі житло. Так відповідач разом з братом орендувала квартиру, та проживала там разом з дитиною. У вересні 2016 року оформила договір № 9/24,2-67 купівлі-продажу майнових прав. Строк вводу у експлуатацію червень 2018 року. Відповідач за зустрічним позовом участі у ведені спільного господарства не брав. А тому просить суд відмовити у задоволені первісного позову, та задовольнити первісний позов. Ухвалою Приморського районного суду від 24.04.2023 року матеріали справи передано за підсудністю на розгляд до Овідіопольського районного суду Одеської області. Ухвалою суду від 11 травня 2023 року Овідіопольським районним судом Одеської області відкрите провадження по справі. Слухання справи призначено у загальному порядку. Представник відповідача за первісним позовом надала 11.10.23р. до суду відзив на позовну заяву. Представник позивача за первісним позовом надала до суду 07.11.23р. додаткові пояснення. Ухвалою суду від 08.11.2023 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. Ухвалою суду від 08.11.2023 року задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за первісним позовом та витребувано у Головного сервісного центру МВС України (04085, м. Київ-85, вул. Лук`янiвська, 62 info@hsc.gov.ua) копію договору купівлі продажу транспортного засобу Бренд: Модель: NISSAN MICRA, Рік випуску: 2004, Дата реєстрації: 07.09.2012, Колір: Сірий, Об`єм двигуна: 1386, Вага: 875, Тип авто: Легковий, Тип кузова: Хетчбек-в, VIN-код: [NUMBER] укладений [PERSON] , та копію технічного паспорту на авто, що підтверджувало право власності на авто за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) Витребувано у Державної прикордонної служби України, яка знаходиться за адресою: вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601, Україна, електронна пошта: [INFO] , дані стосовно перетину кордону, виїзд/в`їзд [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ( [PERSON] ) у період з 2017 року по 2020 рік. Ухвалою суду від 23 січня 2024 року витребувано Державної прикордонної служби України, яка знаходиться за адресою: вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601, Україна, електронна пошта: [INFO] , дані стосовно перетину кордону, виїзд/в`їзд громадянином України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ( [PERSON] ) у період з 2017 року по 2020 рік. Представник відповідача за первісним позовом надала 14.02.24р. до суду додаткові пояснення. Представник позивача за первісним позовом надала до суду 13.05.24р. додаткові пояснення. (узагальнені) Представник відповідача за первісним позовом надала 05.06.24р. до суду додаткові пояснення. Ухвалою суду від 10 червня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особливою власністю, до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 21 жовтня 2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Мають спільну дитину [PERSON] [INFO] . На підстави рішення суду від 26.05.2020р. шлюб розірваний. Як вбачається з вказаного рішення суду, з цим позовом [PERSON] звернулась 11 жовтня 2019 року, у рішенні зазначено, що подружнє життя у сторін не склалось у зв`язку з несумісністю характерів. Сімейні стосунки постійно погіршувались, між ними постійно виникали конфлікти. В результаті вищевказаного вони втратили почуття любові, дружби та взаємоповаги. Кожен з них живе своїм життям, не турбуючись проблемами один одного. Сторони разом не проживають. Примирення між ними неможливе, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. [PERSON] визнав даний позов, та проти задоволення позовних вимог не заперечував, надав до суду заяву, зазначаючи, що майнового спору між сторонами та з приводу місця проживання дитини немає. Сторонами 07.08.12 р. спільно придбано автомобіль NISSAN MICRA, Рік випуску: 2004. Автомобіль 27.04.2020 року проданий відповідачем за первісним позовом. Відповідно до Звіту № 718-ОД/1.3. про незалежну оцінку транспортного засобу від 28.09.2023 року, ринкова вартість марки NISSAN модель MICRA, VIN# [NUMBER] , р/н [NUMBER] , 2004 року виготовлення, отримана комбінованим витратно-порівняльним підходом на дату оцінки склала (з округленням): 111\~157 гривень. Вартість робіт, та матеріалу для ремонту склала 30 025 грн. Позивач за первісним позовом даний звіт не оскаржував, зазначив лише, у додаткових поясненнях (узагальнених) у позові Позивач просив компенсацію за авто у сумі 74 800 грн., і готовий зменшити її до 70591 грн. Доказів стосовно ремонту даного автомобіля сторонами не надано. Згідно з наданою фотокопією Договору комісії, № 3553/20/011269 від 27.04.2020 року, вартість автомобіля зазначена 60\~000 гривень. Позивач за первісним позовом надав до суду фотокопію одної сторінки трудової книжки де зазначено, 06.08.2015 року звільнений на підставі 38 КЗоТ України, за власним бажанням. Фотокопію польської визи 012062382 яка датована 07.11.18 до 27.04.19 року. Скріншот з програми Дія про взяття на облік ФОП 29.06.2017 та дата анулювання 15.04.2019 рік. Відповідач за первісним позовом у відзиві зазначила, що працювала та працює на промринку «7 Км» реалізатором. Надала до суду скрін шот з програми Дія про взяття на облік ФОП 12.10.2010 рік та дата зняття з обліку 29.12.2016 рік. Дата зняття з обліку реєстрації ЄСВ 30.01.2017 року. Відповідачем за первісним позовом 30.09.2016 укладено договір купівлі-продажу, майнових прав на квартиру, серія та номер: 9/24,2-67, загальною площею 31,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2627683551100 та укладено договір купівлі продажу нежитлового приміщення загальною площею 5.2 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , секція 2 приміщення 4 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1434834151237 Договором купівлі-продажу майнових прав № 9/24,2-67 від 30.09.2016 року укладеного між ООО «Полимер- Гранит» як продавець, та [PERSON] , як покупець, придбала майнові права на об`єкт нерухомості квартиру загальною площею загальною площею 31,8 кв.м., кількість кімнат 1, за адресою: Одеська область, Одеський район, смт. Авангард, вартість майнових прав складає 22\~000 доларів США, що еквівалентно 578600 гривень за офіційним курсом НБУ, строк здачі будинка у експлуатацію 30 червня 2018 року. Відповідач за первісним позовом надала квитанції про сплату за майнові права за квартиру та нежитлове приміщення, де першій платіж був здійснений 30.09.2016 року у розмірі 26\~000 гривень, та місячно сплачувала різними сумами кожний місяць, останній платіж був здійснений 21.01.2019 року у розмірі 80332 гривень. Відповідно до інформації, яка міститься у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на нежитлове приміщення загальною площею 5,2кв.м. було зареєстровано на підставі договору купівлі продажу від 27.06.2018 року, акт приймання передачі майна (квартири) виданий 15.02.2019 року. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] 25.08.2022 року. Відповідно до наданої інформації від державної Прикордонної служби України (витяг) від 16.02.24р. на ухвалу суду від 08.11.2023 року, [PERSON] неодноразово перетинав кордон України у період з 15.11.2018 року по 20.12.2020 року. Так перший виїзд був 15.11.2018 року через пункт пропуску Краковець, та повернення зазначено через пункт пропуску Бориспіль -D 13.04.2019 рік. З 18.04.2019 рік перетинав кордон Одеса Шарм Ель Шейх та 25.04. 2019 рік повернення з Шарм Ель Шейх Одеса. 06.05.2019 рік виїхав через пункт пропуску Краковець. Та з 06.05.2019 виїжджав та повертався 8 разів. Останній перетин кордону зазначено 01.03.2020рік. Постійне місце проживання позивач за первісним позовом зазначає: [ADDRESS] . Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правовідносини, які пов`язані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України (набрав чинності з 01.01.2004 року) далі СК, а також Цивільним кодексом України далі ЦК. За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI) було встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Але, в свою чергу, згідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин. Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17.17.1997 року з усіма її додатками та протоколами: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності. Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах: «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року й «Федоренко проти України» від 01.06.2005 року. Конституція України (ст.41), ст.316-319,321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід`ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом. Згідно зі ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пп..23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Суд прийшов до висновку, що спірна квартира та нежитлове приміщення придбані [PERSON] у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин, що підтверджується наступним. За приписами ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. У відповідності до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Після укладання договору майнових прав, та виплати за новостворену квартиру, та нежитлове приміщення, позивач за первісним позовом у придбаної квартири не проживав, та не реєструвався. Про це свідчить особиста заява при розгляді справи про розлучення, де позивач за первісним позовом визнав позовні вимоги, зазначив, що спору щодо спільного майна не має, та просив задовольнити позовні вимоги. Суд критично ставиться тверджень позивача за первісним позовом, що він разом з відповідачем за первісним позовом вселився у новозбудовану квартиру у кінці 2017 року, оскільки дані твердження не відповідають дійсним обставинам справи, та поясненнями самого позивача за первісним позовом, наданим суду при розгляді цивільної справи, де він зазначив на питання адвоката відповідача за первісним позовом, що проживав у новозбудованій квартирі біля півтора року після вселення разом з відповідачем за первісним позовом та дочкою. Так позивач за первісним позовом, надав докази, що з 15 листопада 2018 рік по 13.04.2019 рік перебував за кордоном. У договорі купівля продажу майнових прав, зазначено, введення у експлуатацію у червні 2018 року, а акт прийому передачі квартири відповідачка за первісним позовом підписала 15 лютого 2019 року, Також посилання позивача за первісним позовом, що будинок був зданий раніше строку, та він там проживав з кінця 2017 року по 2019 рік не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Не найшлось і підтвердження твердження позивача за первісним позовом, що путівку до Єгипту оплатив він. Так відповідач за первісним позовом надала до матеріалів справи докази, а саме переписку з агентом, та підтвердження оплати даного туру з її особистого рахунку двома платіжками на суму 17\~250 гривень та 20\~000 гривень. Позивач за первісним позовом не надав належних та допустимих доказів, стосовно надання або перерахування коштів для сплати за даний тур. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом підтвердила факт відпочинку у [PERSON] у період з 18.04.2019 рік по 25.04.2019 рік разом позивачем за первісним позовом та з дочкою. Зазначила, що після переселенні у квартиру у березні 2019 року, вирішила відпочити у [PERSON] разом з дочкою, позивач за первісним позовом запропоновав по телефону примирення, позивачка погодилась, та докупила тур і на позивача за первісним позовом, але після повернення з відпочинку дізналась, що він приїхав не один, тому відмовила у примиренні. До матеріалів справи не надано жодної квитанції, або підтвердження переводу коштів на рахунок відповідача за первісним позовом. Натомість у матеріалах справи міститься квитанції датовані 2022 роком, на невеликі суми (20, 50, 100 гривень) зазначено переведення коштів, свідоцтва про народження ще двох дочок у позивача за первісним позовом та декретна відпустка його дружини, з якої він одружився після розлучення з відповідачем за первісним позовом 06.10.2021 року. Що до компенсації позивачу за первісним позовом половини вартості меблі та техніки, відповідачем за первісним позовом, які зазначені у позовній заяви, то суд відмовляє у даної вимоги, виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів купівлі даних речей, а також знаходження їх у квартирі відповідача за первісним позовам. До матеріалів справи надано лише оцінка нових речей на час подання позовної заяві, що відповідно до сталої практики Верховного суду, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При поділу майна подружжя, частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на, квартиру, речі, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. [PERSON] не надано належних доказів, що він з [PERSON] та донькою проживали разом у новозбудованій квартирі та фактично підтримували шлюбні стосунки, вели сумісне господарство, і квартира та нежитлове приміщення придбані були для за його кошти, від його особистої праці за кордоном. Суд критично ставиться до твердження позивача за первісним позовом стосовно праці таксистом, оскільки фотографія, яка зроблена на момент ДТП з шашкою на даху машини, не є належним доказом у розумінні ст. 89 ЦПК України. Позивачем не надано, а ні трудового договору, а ні виписок по карті, а ні будь яких інших належних доказів. Всебічне дослідження усіх обставин справи, письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів, та узгодженістю і несуперечністю між собою, дають об`єктивні підстави вважати, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача за зустрічним позовом, щодо фактичного припинення шлюбних стосунків з 2015 році, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку із чим квартира за [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2627683551100, та нежитлове приміщення, яке зареєстроване на ім`я [PERSON] , загальною площею 5.2 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , секція 2 приміщення 4 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1434834151237, в порядку ст. 57 СК України може бути визнана особистою приватною власністю [PERSON] , у зв`язку із наведеним, підстави для задоволення позову [PERSON] в частині визнання за ним права власності на1/2 частину цих даного майна відсутні. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Позивач за зустрічним позовом просить суд стягнути компенсацію з відповідача за первісним позовом, половину вартості автомобіля. Відповідач за первісним позовом факт купівлі даного автотранспорту у 2012 році у період перебування у шлюбі та проживання разом не спростовує. Судом також встановлено, що до транспортного засобу Бренд: Модель: NISSAN MICRA, Рік випуску: 2004, Дата реєстрації: 07.09.2012, Колір: Сірий, Об`єм двигуна: 1386, Вага: 875, Тип авто: Легковий, Тип кузова: Хетчбек-в, VIN-код: [NUMBER] придбаний під час шлюбу сторін, а за такого, за приписами ст.ст. 60, 70, 71 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Судом також встановлено, що даний автомобіль проданий 27.04.2020 року. Відповідно до наданому звіту №718-ОД/1.3. вартість автомобіля складає на час розгляду справи 111\~157 гривень, та враховуючі, що автомобіль пошкоджений, вартість робіт складає 30 025 грн, то половина вартості даного автотранспорту, на час розгляду справи складає (111157-30025= 81132 гривні.) Відтак з відповідача за первісним позовом підлягає стягнути на користь позивача за первісним позовом половину вартості даного автотранспортна на момент розгляду справи суму коштів у розмірі 40\~566 гривень (81132:2) У Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21, вбачається, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В даному випадку суд встановив, що спірне майно (квартира та нежитлове приміщення) були придбані [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] однак за особисті кошти, під час окремого проживання та припинення шлюбних відносин, тому вони не є їх спільною сумісною власністю, тому відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. [PERSON] спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. Саме по собі посилання [PERSON] на те, що спірні квартири були придбані за час шлюбу, не є достатнім доказом, оскільки не було намірів на створення спільної сумісної власності. Крім того [PERSON] у справі про розлучення, заявив, що спору стосовно поділу майна не має. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна За Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. При поділі майна подружжя чи при визнанні майна, набутого за час шлюбу, особистим приватним майном одного з подружжя, указане майно повинно бути наявним на час розгляду справи. За Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2024 року у справі № 199/9770/21, зазначено,що не належить до спільної сумісної власності майно: 1. одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; 2. набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3. набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; 4. речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; 5. кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; 6.страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що майно, хоч і набуте під час шлюбу, але за кошти, які не є спільними та під час окремого проживання подружжя і припинення шлюбних відносин. Також, зважаючи на те, що [PERSON] спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірна квартира та нежитлове приміщення та надала докази цьому (судом надана оцінка), спірне нерухоме майно зареєстроване за нею, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в цій частині та визнання спірних квартир об`єктом особистої власності останньої. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 6 вказаної статті передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21). Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). За такого, позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню: стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом половину вартості автомобіля. В задоволенні вимог про визнання 1/2 квартири та нежитлового приміщення слід відмовити. Зустрічний позов про визнання особистим майном [PERSON] підлягає задоволенню. Суд, хоча й послався в описовій частині рішення, що позивач за зустрічним позовом в обґрунтування позову вказувала на придбання спірної квартир та нежитлового приміщення після того, як вони вирішили проживати окремо, але ні в позові, ні в додаткових поясненнях на такі обставини позивач за зустрічним позовом не посилалась. Отже, обставини щодо дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не входили до предмету доказування по даному спору.

Outcome: partial