Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом, в якому просить встановити факт не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] у місті Черкаси, на час відкриття спадщини; визнати [PERSON] такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Opel Frontera, д.н.з. [NUMBER] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовної заяви зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на автомобіль Opel Frontera, д.н.з. [NUMBER] . Спадкоємцями першої черги є дружина [PERSON] та дочка [PERSON] . З завою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] . [PERSON] хоча і зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживала за даною адресою, в тому числі на час смерті [PERSON] , оскільки проживає в рф. Звернувшись до Першої черкаської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, позивачу в усній формі пояснили, що необхідно звернутися до суду з позовом та визнати дочку померлого такою, що не проживала з спадкодавцем на день смерті. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 03 листопада 2023 року позов залишено без руху з наданням терміну для усунення недоліків. На виконання вимог ухвали суду, позивачем недоліки, вказані в ухвалі суду від 03.11.2023 року усунуті. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 10 січня 2024 року з Першої черкаської нотаріальної контори витребувані докази. 04.03.2024 року представником позивача адвокатом Погасій С.М. подано заяву про зміну предмету позову. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11 квітня 2024 року з Першої черкаської нотаріальної контори витребувані докази. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11 квітня 2024 року витребувано у Державній Прикордонній службі України відомості. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 08 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву в якій просять суд слухати справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. При цьому [PERSON] належним чином повідомлялася про розгляд справи в суді, а саме за зареєстрованим в передбаченому законом порядку місцем проживання. Направлені на її адресу рекомендовані повідомлення повернуті до суду з відміткою органу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», що є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним (правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вище викладене, та той факт що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 24.01.2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Придніпровському районному у місті Черкаси відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції. Прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . 16.04.2024 року до суду надійшла копія спадкової справи № 157/2023, яка заведена після смерті [PERSON] , яка містить наступні документи, які суд дослідив: заяву [PERSON] ; копія пенсійного посвідчення; Інформаційну довідку з Спадкового реєстру № 72156820; Інформаційну довідку з Спадкового реєстру №72156828; Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №72156848; свідоцтво про смерть [PERSON] , серія [NUMBER] ; свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ; Довідку Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради; заповіт [PERSON] від 11.02.2016 р. Відповідно до наданих відомостей Державної прикордонної служби України від 18.04.2024 №19-27376/18/24 вбачається, що [PERSON] , - 04.09.2021 року виїхала за межі України. Відомості про повернення на територію України відсутні. Відповідно до Акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 25 жовтня 2023 року завірено головою ОСББ Каскад53 за адресою [ADDRESS] , починаючи з 2018 року громадянка [PERSON] не проживала і дотепер не проживає. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. У даній справі, судом встановлено з спадкової справи, що на день смерті спадкодавця [PERSON] , з ним була зареєстрована [PERSON] .. Водночас фактичне місце проживання [PERSON] , було відмінним, останні роки вона не проживала з [PERSON] , а мешкала за іншим адресом. Більше того відповідач [PERSON] , з 2021 року виїхала за кордон. Отже, оскільки [PERSON] , в квартирі за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована, проте не проживала, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому [PERSON] , як спадкоємець не прийняла своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , а отже, не набула права на спадкове майно. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивач проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та звернулася заявою про прийняття спадщини до нотаріуса вчасно, водночас, відповідач не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, тому наявні підстави для задоволення позову в цій частині. У свою чергу з приводу позову визнання відповідача таким, що не прийняв спадщину, суд зазначає таке. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Позивач у позовних вимогах визначила також вимогу про неприйняття відповідачем спадщини після померлого. Однак, виходячи зі змісту позову, позивачка фактично намагалася довести те, що лише вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . З огляду на викладене у задоволенні позову в цій частині має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачкою способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України. Враховуючи вище викладене суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково встановити факт не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] у місті Черкаси, на час відкриття спадщини та визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Opel Frontera, д.н.з. [NUMBER] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі викладеного та

Outcome: partial