Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

З позовом про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя до суду, діючи в інтересах [PERSON] , як представник, звернувся адвокат Блохін Микола Юрійович, в якому просить визначити, що частки [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] у праві спільної сумісної власності у квартирі [ADDRESS] , садовому будинку з господарчими будівлями та спорудами № [NUMBER] садового кооперативу «Росток» Калаглійської сільської ради Овідіопольського району Одеської області ( на теперішній час будинок №21 споживчого садівничого кооперативу «Росток» Овідіопольської територіальної громади Одеського району Одеської області) - є рівними та становлять по частині за кожним. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О.. Ухвалою судді від 19.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Також ухвалою суду від 30.05.24 витребувано належним чином завірену копію спадкової справи №18/2017, відкритої щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , а також копію спадкової справи №102/2022 заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] та належним чином завірену копію спадкової справи №663/2022, відкритої щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвала про витребування доказів виконана в повному обсязі. До судового засідання представник позивача адвокат Блохін М.Ю. надав заяву про можливість розгляду справи за його та позивача відсутності, в якій позовні вимоги підтримав та просить позов задовольнити. Відповідачем [PERSON] надано до суду заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] , яка діє від себе та як представник [PERSON] до судового засідання надала заяву, в якій позовні визнали, не заперечують проти їх задоволення та просять справу розглядати за їх відсутності. Відповідно до вимог ст. 211 ч. 3 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутністю. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦНК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. Так, з матеріалів справи вбачається, що 02.09.1995 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Приморської районної Ради народних депутатів м. Одеси (актовий запис № 616). Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». 26.05.1997 р. [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД № 085443 (зареєстрований за № 29), розташовану на території Миколаївської сільської Ради народних депутатів для ведення садівництва у садовому кооперативі «РОСТОК», ділянка № [NUMBER] , площею 0,061 га. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку НВ-5102812822016 від 31.03.2016 р. [PERSON] , зареєстрував право приватної власності на зазначену земельну ділянку з кадастровим номером 5123781700:01:002:0735. За час шлюбу [PERSON] набув право власності на садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.07.2008 р., виданого на підставі Витягу з розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації від 29.05.2008 р. за № 695. Право власності [PERSON] , на вказане майно зареєстровано 14.08.2008 р. за реєстраційним № 23935087, номер запису 75 в книзі 1, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19891664 від 14.08.2008 р.22.01.2015 р. дружина [PERSON] , під час перебування у шлюбі, уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу № 71 на об`єкт квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 33,3 кв.м, житловою площею 18,5 кв.м. Вказаний договір посвідчено Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32567423 від 22.01.2015 р. право власності на вказану квартиру (реєстраційний номер об`єкта 337139451101) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18794316 зареєстровано за [PERSON] за № 8465806. [PERSON] , помер [INFO] у віці 73 років, про що складено відповідний актовий запис № 971, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Після своєї смерті [PERSON] , заповіту або спадкового договору не лишив, а тому спадкоємство його майна має здійснюватися за законом. 25.03.2017 р. до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. з заявами про прийняття спадщини після смерті Діброва 1.1, звернулися: дружина померлого [PERSON] (заява № 37), а також дві доньки від попереднього шлюбу [PERSON] (заява № 38) і [PERSON] (дошлюбне [PERSON] (заява № 39). На підставі зазначеного 25.03.2017 р. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. заведено спадкову справу № 18/2017, номер у Спадковому реєстрі 60435658 щодо майна спадкодавця [PERSON] . Також 12.04.2017 р. з аналогічною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся син [PERSON] від попереднього шлюбу [PERSON] , якого в подальшому згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.09.2017 р. визнано недієздатним, а опікуном призначено матір [PERSON] . На теперішній час [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняла мати [PERSON] , яка проживала та була опікуном спадкодавця, яка померла [INFO] , після смерті якої спадщину прийняла її донька - [PERSON] . Таким чином, спадщину після смерті [PERSON] прийняли його дружина [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало [PERSON] , нотаріусом не видавались. 11.12.2022 р. у віці 76 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 12118 від 13.12.2022 р. 15.12.2022 р. до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. з заявою про прийняття спадщини № 246 звернулася донька [PERSON] - [PERSON] , на підставі чого заведено спадкову справу № 102/2022, номер у Спадковому реєстрі 70044135, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 70921791. Заповіту після своєї смерті [PERSON] не лишила, проживала самостійно, інші спадкоємці її майна, крім позивача [PERSON] , відсутні. Таким чином, [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] , яка в свою чергу є спадкоємицею після смерті чоловіка [PERSON] . Листом Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І. М.від 28.02.2024 р. № 50/02-14 повідомлено позивача [PERSON] , що за її заявою від 15.12.2022 року про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу №102/2022. На день смерті [PERSON] залишилось нерухоме майно: квартира за адресою: [ADDRESS] ; садовий будинок за адресою [ADDRESS] 21); земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , «Росток» садовий кооператив, земельна ділянка [NUMBER] ), кадастровий номер: 5123781700:01:002:0735. Право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на ім`я [PERSON] Садовий будинок за адресою [ADDRESS] 21) та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , «Росток» садовий кооператив, земельна ділянка [NUMBER] ), кадастровий номер 5123781700:01:002:0735, зареєстровано на ім`я чоловіка [PERSON] [PERSON] . Чоловік [PERSON] , помер [INFO] , після смерті якого 25.03.2017 року заведено спадкову №18/2017. За документами спадкової справи № 18/2017, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що є наступні спадкоємці: дружина спадкодавця [PERSON] , дочка спадкодавця [PERSON] , дочка спадкодавця [PERSON] , син спадкодавця [PERSON] . Наявні документи, що підтверджують право власності спадкодавців [PERSON] та [PERSON] не містять посилання на частки власників в праві власності. Враховуючи наведене, видача свідоцтва про право на спадщину неможлива через невизначеність часток спадкодавців в майні, що спадкується. Таким чином нотаріусом роз`яснено процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, на теперішній час позивач [PERSON] позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування, оскільки власники спадкового майна, що складається з квартири та садового будинку. Дібров 1.1, та [PERSON] померли, а частки у праві спільної власності не визначені, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Піхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. ЗО постанови Пленуму вказують на те, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до абз. З п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкриття після нього спадщини. В той же час, відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави вважати, що в разі смерті співвласника майна, що перебуває в спільній сумісній власності, частки кожного з співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Відповідно до пункту 4.16. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012№ 296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Пункт 4.22 глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій передбачає, що при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Згідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482- XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з роз`яснень, викладених у п. 3.4. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» встановлено, що відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Таким чином, оскільки вказане спільне майно садовий будинок з господарськими будівлями та квартира придбані [PERSON] , та [PERSON] за час шлюбу, який на момент смерті [PERSON] розірваний не був, то майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Зважаючи на приписи ст. 60, 69,70 СК України, ст.ст. 368, 370 ЦК України, частки кожного із співвласників є рівними і дорівнюють 1/2 частці, отже, спадкодавцям належало по 1/2 частині спільного майна, як частки спільного сумісного майна подружжя. В разі смерті співвласника майна, що перебуває в спільній сумісній власності, частки кожного з співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів КЦС від 27.06.2019 р. по справі № 200/13839/15-ц). При цьому, частка спільної сумісної власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. Таким чином, враховуючи, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо спільного сумісного майна, розміру їх часток не було, а співвласники спірного сумісного майна померли таз урахуванням презумпції рівності частко, частки померлих [PERSON] та [PERSON] у спільному сумісному майні становлять по частині. Таким чином, вказані обставини свідчать про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] , що забезпечить захист її порушених прав та реалізацію нею прав на спадкування.

Outcome: approved