Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

В грудні 2023 року ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулося до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказало, що 13 липня 2021р. між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено електронний Договір №4458542 про надання споживчого кредиту в розмірі 10200 грн. відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» затверджених наказом №53-ОД від 16 січня 2020 року. 25 травня 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу №25-05/2022 згідно з умовами якого до позивача перейшло право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Станом на дату звернення до суду заборгованість за вказаним кредитним договором становить 34\~654, 41 грн., а саме: сума кредиту - 10200 грн., сума процентів за користуванням кредитом 23 256 грн., сума інфляційних втрат 997, 67 грн., сума 3% річних 200,74 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача а також судові витрати : судовий збір в розмірі 2147,20 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10000грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] подала відзив на позов, де зазначила, що строк кредитування скінчився 12.08.2021 року. 13.08.2021 відповідачем було здійснено платіж по погашенню заборгованості у розмірі 4263,00 грн. Відповідно до позиції позивача, пролонгація дії кредитного договору відбувалась автоматично спочатку на 30 днів, в подальшому знову на 30 днів, а потім на підставі п. 4.3.1 Договору на 90 календарних днів поспіль. Пунктом 4.2.3 Договору чітко передбачено порядок продовження строку користування кредитом (на 30 днів), зокрема, необхідності акцептування пропозиції (оферти) Споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення Споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку користування кредитом. При цьому, жодних повідомлень про погодження нового строку кредиту відповідачу не надходило, отже позивач не акцептував продовження строку кредитування на 30 днів. На підставі вищевикладеного, у вказаному випадку не відбулося пролонгації на 30 днів. Звертає увагу що, відповідно до ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. Крім того, 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 2 наступного змісту: У договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін. Згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Так, відповідно до п. 10.2 Договору, Договір вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання Споживачем зобов`язань за ним. Оскільки станом на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24.12.2023) зобов`язання за Договором N4458542 про надання споживчого кредиту не виконане, а отже положення п. 2 ч. 7 ст. 12 Закону України « Про споживче кредитування» застосовується до спірних правовідносин. Окрім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру (п. 9 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). З урахуванням викладеного, встановивши, що позичальником включені до умов кредитного договору несправедливі умови, які полягають у тому, що фінансова установа в незалежності від того, чи споживач здійснить погашення заборгованості за кредитним договором, може в односторонньому порядку, без повідомлення споживача продовжити дію такого договору для подальшого нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором, що вносить істотний дисбаланс до договірних правовідносин та ставить споживача в несправедливе становище по відношенню до кредитної установи. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків в розмірі 21 705,60 грн., які нараховані позивачем на період часу після закінчення строку дії кредитування є необґрунтованими. Окремо звертає увагу, що інформація яка наявна у паспорті споживчого кредиту зберігала чинність та є актуальною до 14.07.2021. З іншою інформацією щодо умов кредитування відповідач не був ознайомлений. Отже, відповідач станом на 12.08.2021 повинен був сплатити основну суму заборгованості у розмірі 10200,00 грн. та 5814,00 грн. відсотків за користування кредитними коштами. При цьому, відповідач 13.08.2021 сплатив 4263,00 грн., у зв`язку із чим вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків у розмірі 21705,60 грн., які нараховані позивачем на період часу після закінчення строку дії кредитування є необґрунтованими. Щодо стягнення три відсотка річних та суми інфляційних збитків, то вказані нарахування мають проводитись від суми боргу в сумі 11750,40 грн., тому сума інфляційних збитків буде становити 746,91 грн. за період з 13.08.2021 по 23.02.2022, а сума три відсотка річних за період з 13.08.2021 по 23.02.2024 буде становити 188,33 грн. Також просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу, оскільки 10000 грн. є завищеною сумою відповідно до наданих послуг. 12.03.2024 року представник позивача подав відповідь на відзив, де позивач зазначає, що відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними, що не заперечується відповідачем, а тому зобов`язаний погасити заборгованість в повному обсязі. Щодо пролонгації, то такі умови передбачені самими умовами і відповідач погодився з ними, а тому зобов`язаний і сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. 13 липня 2021р. між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено електронний Договір №4458542 про надання споживчого кредиту в розмірі 10200 грн. відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» затверджених наказом №53-ОД від 16 січня 2020 року, на строк 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1,90% в день. Договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором А906201 13.07.2021 20:36:20. Відповідач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від позивача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір, тобто договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». 25 травня 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу №25-05/2022 згідно з умовами якого до позивача перейшло право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Станом на 12.12.2023 року заборгованість за вказаним кредитним договором становить 34\~654, 41 грн., а саме: сума кредиту - 10200 грн., сума процентів за користуванням кредитом 23 256 грн., сума інфляційних втрат 997, 67 грн., сума 3% річних 200,74 грн. за період з 12.12.2021 по 23.02.2022. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. При цьому, згідно з частиною 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина 2 статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. ТзОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звертаючись до суду вказало, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, а тому згідно розрахунку заборгованості, станом на 12.12.2023 року заборгованість за договором становить 34654,41 грн., з них заборгованість за тілом кредиту 10200 грн., заборгованість за процентами на дату відступлення прав вимоги 23256,00 грн., три відсотки річних в сумі 200,74 грн. та 997,67 грн. інфляційних втрат. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку про укладеність вищевказаного договору позики між відповідачем та відповідною фінансовою установою, неповного виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним договором на підставі договору про відступлення прав вимоги. Разом з тим доводи позивача щодо стягнення відсотків слід відхилити з наступних підстав. Пунктом 1.4 договору сторони погодили строк кредитування 30 днів. У пункті 1.5.1 вказаного договору сторони погодили стандартну процентну ставку 1,90% в день, яка застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. Додатком №1 до вказаного договору погоджено графік платежів та таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, реквізити для оплати. Відповідно до п. 1.7.1 орієнтована реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 24079,41% річних. Пунктом 3.1 договору погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. За положеннями п.п. 4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених п.п. 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку, передбаченому в п. 4.2 договору. Згідно умов договору № 4458542 від 13.07.2021 строк кредитування скінчився 12.08.2021 року. 13.08.2021 відповідачем було здійснено платіж по погашенню заборгованості у розмірі 4263,60 грн. Відповідно до позиції позивача, пролонгація дії кредитного договору відбувалась автоматично спочатку на 30 днів, в подальшому знову на 30 днів, а потім на підставі п. 4.3.1 Договору на 90 календарних днів поспіль. Пунктом 4.2.3 Договору чітко передбачено порядок продовження строку користування кредитом (на 30 днів), зокрема, необхідності акцептування пропозиції (оферти) Споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення Споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку користування кредитом. При цьому, доказів щодо погодження відповідачем нового строку кредиту позивачем не надано. Отже позивач не акцептував продовження строку кредитування на 30 днів. На підставі вищевикладеного, у вказаному випадку не відбулося пролонгації на 30 днів двічі. Інформація яка наявна у паспорті споживчого кредиту зберігала чинність та є актуальною до 14.07.2021. З іншою інформацією щодо умов кредитування відповідач не був ознайомлений. Так, відповідач не був ознайомлений з умовами кредитування у випадку пролонгації. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України»(п.п 81-85, 91). Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживи кредитування», зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. Крім того, 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 2 наступного змісту: У договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом. Продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін. Згідно з ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Так, відповідно до п. 10.2 Договору, Договір вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання Споживачем зобов`язань за ним. Оскільки станом на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24.12.2023) зобов`язання за Договором N4458542 про надання споживчого кредиту не виконане, а отже положення п. 2 ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» застосовується до спірних правовідносин. Окрім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру (п. 9 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). З урахуванням викладеного, встановивши, що позичальником включені до умов кредитного договору несправедливі умови, які полягають у тому, що фінансова установа в незалежності від того, чи споживач здійснить погашення заборгованості за кредитним договором, може в односторонньому порядку, без повідомлення споживача продовжити дію такого договору для подальшого нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором, що вносить істотний дисбаланс до договірних правовідносин та ставить споживача в несправедливе становище по відношенню до кредитної установи. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми відсотків в розмірі 21705,60 грн., які нараховані позивачем на період часу після закінчення строку дії кредитування є необґрунтованими. Таким чином, відповідач станом на 12.08.2021 повинен був сплатити основну суму заборгованості у розмірі 10200,00 грн. та 4069,80 грн. відсотків за користування кредитними коштами. При цьому, відповідач 13.08.2021 сплатив 4263,00 грн., погасивши тим самим всю суму відсотків за користування кредитом та частину основної суми заборгованості, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 10\~006 грн. 80 коп. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Строк виконання зобов`язань [PERSON] сплинув 12 серпня 2021 року, тому відповідно до ст.625 ЦК України на суму боргу підлягають нарахуванню три відсотки річних та індекс інфляції. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином з відповідача підлягає стягненню за період з 13.08.2021 по 23.02.2022 три відсотки річних та інфляційні нарахування в розмірі 160,00 грн. та 636,03 грн. відповідно. Враховуючи вищевикладене з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню борг за кредитним договором в розмірі 10\~006 грн. 80 коп. сума кредиту, інфляційні втрати та три відсотки річних згідно ст. 625 ЦК України підлягають стягненню за період з 13.08.2021 по 23.02.2022, а саме, 636 грн. 03 коп. індекс інфляції, 160 грн. 00 коп. три відсотки річних, а всього, 10 802 грн. 83 коп. Вирішуючи питання про судові витрати, суд звертає увагу на те, що частиною 1\~статті 133 ЦПК України\~передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Змістом частини 8\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 10/07-2023 від 10 липня 2023 р., ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1423361 від 12 грудня 2023 р., звіт про надання правничої допомоги зі змістом витраченого часу в кількості 10 год. та розміром гонорару адвоката за надану правову допомогу у розмірі 10 000,00 (десять тисяч гривень 00 коп.) грн., рахунок на оплату по замовленню №1581/11/12 від 12 грудня 2023 року у розмірі 10 000,00 (десять тисяч гривень 00 коп.) грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04). Як вбачається зі змісту витраченого часу із розрахунком витрат на правову допомогу, на виконання умов договору про надання правничої допомоги від 10 липня 2023 р. № 10/07-2023 зміст витраченого часу адвокатом складає: збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви про стягнення заборгованості\~3 години, складання позовної заяви\~5 годин; подання до суду позовної заяви в інтересах клієнта\~2 година, разом\~10 годин. Оплата витрат на правову допомогу у даній справі орієнтовно складає 10 000,00 грн.\~ Представником відповідача подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, вказавши на не співмірність їх зі складністю справи, часом витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки розгляду справи у суді та безпосередній розгляд справи), критерію реальності таких витрат. Враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі не є співмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вважає, що витрати на правничу допомогу мають складати 1500 грн. Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволено частково в сумі 10 802 грн. 83 коп. (32,07 % від заявлених вимог), у зв`язку з судові витрати підлягають стягненню пропорційно до суми задоволених вимог, а саме судовий збір в сумі 688 грн. 61 коп.

Outcome: partial