Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Сочка В.І., звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд: зобов`язати [PERSON] , як власника земельної ділянки з кадастровим номером 2124886900:10:014:0040, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, територія Тийгласької сільської ради, за межами населеного пункту надати [PERSON] реквізити банківського рахунку для сплати орендної плати за договором оренди земельної ділянки, укладеного між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) від 20.01.2003, який посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. та зареєстрований в реєстрі договорів оренди у відділі земельних ресурсів Ужгородського району за №100; визнати за [PERSON] право володіння та користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2124886900:10:014:0040, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, територія Тийгласької сільської ради, за межами населеного пункту за договором оренди земельної ділянки, укладеного між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) від 20.01.2003, який посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. та зареєстрований в реєстрі договорів оренди у відділі земельних ресурсів Ужгородського району за №100, станом на момент пред`явлення позову; визнати таким, що діє договір оренди земельної ділянки від 20.01.2003, укладений між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар), що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, територія Тийгласької сільської ради, за межами населеного пункту, який посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. та зареєстрований в реєстрі за №100, та якому в подальшому присвоєно кадастровий номер 2124886900:10:014:0040. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що 20.01.2003 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І., зареєстрований у реєстрі за №100. Відповідно до даного договору орендодавець надав в оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 6,22 га сільськогосподарських угідь, яка знаходиться на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району та належить орендодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК №030179, виданого Ужгородською райдержадміністрацією 19.11.2002 на підставі розпорядження голови Ужгородської райдержадміністрації №277 від 08.08.2002 і зареєстрованого в Книзі записів Державних актів за №897. Даний договір 03.02.2003 начальником відділу земельних ресурсів Ужгородського району [PERSON] зареєстровано у книзі реєстрації договорів оренди зелі за №6. В подальшому онуком та спадкоємцем [PERSON] [PERSON] виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2124886900:10:014:0040. 01.02.2023 [PERSON] виявив, що право власності на вказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2022, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Деяк К.К., зареєстрованого у реєстрі за №2010, набув [PERSON] . 27.06.2023 року [PERSON] виявив, що на підставі договору дарування від 01.04.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Деяк К.К., зареєстрованого у реєстрі за № 522, власником земельної ділянки є [PERSON] . 27.07.2023 [PERSON] засобами поштового зв`язку звернувся до [PERSON] з проханням надати йому як орендарю земельної ділянки реквізити для сплати орендної плати. 03.08.2023 вказаний лист було отримано [PERSON] . У зв`язку з ненаданням реквізитів для сплати орендної плати та виходячи із заперечення [PERSON] права оренди [PERSON] земельної ділянки, що випливає також з його відзиву на позов у справі №308/11997/23, предметом якої є переведення прав та обов`язків покупця вказаної земельної ділянки, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування та її витребування, [PERSON] звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.09.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.03.2023 постановлено залучити [PERSON] до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача. Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався. 18.03.2024 представник відповідача [PERSON] адвокат Радь І.І. подав додаткові пояснення у справі, до яких додано копії відповіді на адвокатські запити Сюртівської сільської ради Ужгородського району №1027/02-23 від 04.09.2023, ГУ ДГК у Закарпатській області від 23.08.2023 №29-7-0.5-3433/2-28 та рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.02.2023 у справі №308/11997/23. У додаткових письмових поясненнях зазначає про перевірку приватним нотаріусом речових прав на земельну ділянку перед посвідченням 13.12.2022 договору купівлі-продажу та 01.04.2023 договору дарування, якою у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно право оренди [PERSON] зареєстроване не виявлено. Вважає, що формулювання предмету договору оренди земельної ділянки не відповідають ч. 2 ст. 14 Закону України «Про оренду землі», оскільки не зазначено контур в якому розташована земельна ділянка, що є підставою для відмови у державній реєстрації договору або визнання його недійсним. Звертає увагу, що у положенні договору про орендну плату не вказано про індексацію орендної плати. Стверджує, що [PERSON] та [PERSON] не отримували жодної орендної плати. Відповідач наполягає, що договір оренди від 20.01.2003 №100 не є зареєстрованим належним чином, оскільки його не зареєстровано у Сюртівській сільській раді, а тому такий договір є недійсним. Зазначає, що пункти 11 та 12 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 25.12.1998 №2073, передбачали, що державний орган земельних ресурсів у 20-денний термін перевіряє подані документи на відповідність чинному законодавству та за результатами перевірки готує висновок про державну реєстрацію або обґрунтований висновок про відмову у такій реєстрації і передає реєстраційну справу відповідної сільської, селищної та міської ради, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям за місцем розташування земельної ділянки для засвідчення факту державної реєстрації або відмови у такій реєстрації. Факт державної реєстрації засвідчується у 10-денний термін гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації або уповноваженої ними посадової особи. Вважаючи відсутнім факт реєстрації договору оренди органом, який наділений Законом правом на таку реєстрацію, відповідач стверджує, що такий договір є недійсним. 27.05.2024 представник позивач [PERSON] адвокат Сочка В.І. подав додаткові письмові пояснення у справі, у яких звертає увагу щодо органу, уповноваженого здійснювати держану реєстрацію договору оренди землі, а саме на набрання чинності 01.01.2002 Земельним кодексом України у новій редакції, п. «г» ч. 1 ст. 15 якого визначено ведення державного земельного кадастру, в тому числі державної реєстрації земельних ділянок віднесено до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Державна реєстрація земельних ділянок, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЗК України, здійснюється у складі державного реєстру земель. Вказує, що повноваження органів земельних ресурсів з проведення державної реєстрації договорів оренди землі також випливають з пп. 11 п. 4 Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, затвердженим Указом Президента України № 970/2000 від 14.08.2000, а також п. 2.6 Тимчасових методичних вказівок по веденню державного земельного кадастру, затверджених Наказом Держкомзему України №83. Натомість, ст. 12 ЗК України, яка визначала повноваження сільських селищних та міських рад у галузі земельних відносин, не наділяла їх повноваженнями здійснювати державну реєстрацію договорів оренди землі. Тому, позивач вважає, що оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 2124886900:10:014:0040 розташована за межами населеного пункту, єдиним органом, уповноваженим на здійснення державної реєстрації договору оренди щодо даної земельної ділянки був відділ земельних ресурсів Ужгородського району. Сторони в судове засідання не з`явилися. За приписами частини першої, другої та восьмої статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Судом встановлено, що 20.01.2003 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. за №100. Предметом вказаного договору оренди є земельна ділянка площею 6,22 га сільськогосподарських угідь, яка знаходиться на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району строком на 49 років. Право власності на вказану земельну ділянку належало орендодавцю [PERSON] на підставі державного акту серії І-ЗК №030179 від 19.11.2002, запис в книзі державний актів №897, виданого на підставі рішення Ужгородської районної державної адміністрації за №277 від 08.08.2002. 25.01.2003 між [PERSON] та [PERSON] було підписано акт прийому передачі земельної ділянки, акт про перенесення в натуру меж земельних ділянок, наданих в оренду, протокол встановлення в натурі зовнішніх меж землекористування земельних ділянок, акт передачі межових знаків на зберігання без дати та підпису власника. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.02.2008. Згідно з інформацією, наданою позивачем, що не заперечується відповідачем, земельна ділянка площею 6,22 га сільськогосподарських угідь була сформована у системі Державного земельного кадастру України площами 5,82 га та 0,40 га для ведення сільськогосподарського виробництва в 2016 році, що підтверджується листом ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області від 16.06.2023 за №090/0-183/6-23 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про дату державної реєстрації. Орган, що здійснив реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 2124886900:10:014:0040: Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області. 28.10.2022 [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за №2-541, видане в межах спадкової справи №230/2015 державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Мешко Т.М., а саме, на земельну ділянку з кадастровим номером 2124886900:10:014:0040. 13.12.2022 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2124886900:10:014:0040, що посвідчений приватним нотаріусом Деяк К.К., реєстровий номер 2010. 01.04.2023 між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдаровуваним, укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 2124886900:10:014:0040, що посвідчений приватним нотаріусом Деяк К.К. та зареєстрований в реєстрі за №522. У вказаному договорі дарування земельної ділянки наявна інформація про перевірку нотаріусом [PERSON] прав та обмежень щодо предмету договору дарування з зазначенням реквізитів таких, а саме витягу з державного земельного кадастру по земельній ділянці НВ- 9916756762023 від 31.03.2023 року, інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.04.2023 та інформації про відсутність спорів чи прав третіх осіб станом на 01.04.2023 року, про які зазначав відповідач та які не містили будь-яких обмежень чи обтяжень третіх осіб щодо спірної земельної ділянки. Позивачем подано до справи відповідь Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 16.06.2023 за №090/0-183/6-23, яка містить інформацію про запис за реєстровим номером №6 від 03.02.2003 в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, яка є спірною, щодо реєстрації права оренди згідно з договором оренди від 20.01.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. за №100. Досліджуючи договір оренди земельної ділянки від 20.01.2003, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. за №100, суд звертає увагу на відсутність на вказаному договорі напису про його реєстрацію, хоча такий нанесений, але без проставлення підпису та печатки. Так, на аркуші 2 вказаного договору міститься положення «Договір зареєстровано в Сюртівській сільській раді № « » 2003 року», яке передбачене для проставлення відповідного номеру, підпису та печатки органу місцевого самоврядування про реєстрацію такого договору. Такий запис залишився не заповненим, відтиску печатки не містить, підписи відсутні. В той же час, у вказаній вище відповідь Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 16.06.2023 за №С-90/0-183/6-23 зазначено, що управління не має повноважень щодо визначення чинності договорів оренди земельних ділянок. Аналізуючи відповідь Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 23.08.2023 за №29-7-0.5-3433/2-23, суд зазначає, що вказаний орган, який здійснює державну політику у сфері земельних відносин чітко вказав про обставини законодавчого регулювання порядку державної реєстрації речових прав на користування земельною ділянкою, а саме що всі відносини пов`язані з орендою землі регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» та іншими нормативними та підзаконними нормативними актами. Відповідно до статті 16 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час укладення договору оренди, договір оренди земельної ділянки набирає чинність з моменту досягнення сторонами всіх істотних умов, підписання сторонами та державної реєстрації такого договору, яка проводиться в порядку встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року №2073 «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі». Суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 20 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час укладення договору оренди, державна реєстрація договорів оренди землі проводиться в порядку, встановленому законом. У період дії вищезазначеного Закону, а саме з 1 січня 2004 року, набрав чинності Цивільний кодекс України, стаття 182 якого передбачала, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Оскільки стаття 182 ЦК України передбачає державну реєстрацію речових прав на нерухомість, а Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України не передбачено відстрочення її дії до прийняття відповідного закону (Закон України від 1 липня 2004 року №1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», набрав чинності 3 серпня 2004 року), то така реєстрація повинна була проводитися відповідно до Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні». Суд зауважує, що договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. за №100, підписаний та укладений 20.01.2003. Згідно зі статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить реєстрація суб`єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею. Відповідно, якщо немає факту реєстрації договору оренди органом, який наділений згідно із Законом правом на таку реєстрацію, такий договір є недійсним. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 31.10.2012 у справі №6-55ц12 при розгляді аналогічних спорів стосовно правовідносин, що регулювало дане законодавство (постанова Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі №6-108цс12; постанова Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі №6-55цс12; постанова Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі №6-61цс12; постанова Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року у справі №6-105цс12). За змістом статті 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. В той же час, єдині умови реєстрації договорів оренди та договорів суборенди земельних ділянок (далі договори оренди) було визначено підзаконним нормативний актом, а саме постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року №2073 «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі». Згідно із пунктом 3 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073 (далі Порядок), державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної, міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки. Пунктом 4 Порядку визначено, що забезпечення реєстрації договорів оренди покладається на відповідні державні органи земельних ресурсів: районні відділи земельних ресурсів; управління (відділи) земельних ресурсів у містах обласного і районного підпорядкування; Київське і Севастопольське міське управління земельних ресурсів. Згідно з пунктом 11 Порядку державний орган земельних ресурсів у 20-денний термін перевіряє подані документи на відповідність чинному законодавству та за результатами перевірки готує висновок про державну реєстрацію або обґрунтований висновок про відмову у такій реєстрації і передає реєстраційну справу відповідно виконавчому комітету сільської, селищної та міської ради, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям за місцем розташування земельної ділянки для засвідчення факту державної реєстрації або відмови у такій реєстрації. Факт державної реєстрації засвідчується у 10-денний термін гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації або уповноваженої ними посадової особи. Печатка та підпис ставляться на всіх примірниках договору оренди (суборенди) (пункт 12 Порядку). Після засвідчення факту державної реєстрації договір оренди реєструється у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, яка ведеться державним органом земельних ресурсів за формою згідно з додатком. Книга записів державної реєстрації договорів оренди землі ведеться окремо в розрізі кожної сільської, селищної, міської ради, а також у розрізі Київської, Севастопольської міської державної адміністрації. Книга прошнуровується, засвідчується підписами сільського, селищного, міського голови та начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів і скріплюється печатками (пункт 13 Порядку). Датою реєстрації договору оренди у Книзі записів є дата засвідчення факту державної реєстрації (пункт 14 Порядку). Таким чином, факт державної реєстрації договору оренду землі станом на 20 січня 2003 року повинен був засвідчувався гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації або уповноваженої ними посадової особи, що свідчить про посвідчення оспорюваного правочину у встановленому законом порядку та дотримання форми його укладення. З урахуванням положень пункту 13 Порядку, після засвідчення факту державної реєстрації договорів оренди, такий підлягав реєстрації у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, яка велась державним органом земельних ресурсів за відповідною формою. Аналогічне зазначено й у відповіді Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 23.08.2023 за №29-7-0.5-3433/2-23. Суд не погоджується доводами позивач про те, що державна реєстрація договорів оренди землі повинна була проводитися Держкомземом України з огляду на підпункту 11 пункту 4 Положення про Державний комітет України по земельних ресурсах, затвердженим Указом Президента України № 970/2000 від 14.08.2000, у силу того, що він є підзаконним нормативним актом, то Держкомзем України не наділений повноваженнями прийняття порядку ведення державного реєстру земель, оскільки він повинен установлюватися законом, а законодавчого такого установлення на момент виникнення спірних правовідносин не було. Суд зазначає, що для встановлення наявності порушеного права позивача, питання належності та дійсності його речового права, відповідності встановленому порядку його реєстрації та визнання державою має основоположне та першочергове значення, адже недотримання такого порядку в період укладення договорів оренди земельних ділянок передбачало автоматичне визнання таких недійсними. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у зв`язку з відсутністю відмітки на договорі оренди земельної ділянки від 20.01.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. за №100, про його реєстрацію та відповідно відсутності такої реєстрації, яка повинна була проводитися відповідно до Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», він не створив для сторін договору юридичних наслідків, а тому позивач позбавлений можливості в обраний ним спосіб захистити своє імовірне право оренди. Суд також бере до уваги відповідь Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за вихідним №1027/02-23 від 04.09.2023, де вказаним органом місцевого самоврядування підтверджено інформацію, що вказаний вище договір оренди земельної ділянки не засвідчувався печаткою, а відповідно його державна реєстрація не проводилася. Стосовно доводів позивача про належне виконання ним договору оренди земельної ділянки від 20.01.2003 суд зазначає наступне. Як встановлено судом вище, сторона договору [PERSON] помер [INFO] , земельна ділянка за кадастровим номером сформована у системі Державного земельного кадастру України площами 5,82 га та 0,40 га для ведення сільськогосподарського виробництва в 2016 році, з подальшим оформленням права на спадщину відповідачем [PERSON] у 2022 році. Доводи позивача про те, що він протягом тривалого часу добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди земельної ділянки, сплачував належним чином орендну плату жодними належними та допустимими доказами не підтверджено і такі матеріали справи не містять. Інші доводи представника позивача не заслуговують на увагу, оскільки суперечать обставинам справи та спростовуються її матеріалами. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не може вважатися належним орендарем земельної ділянки з кадастровим номером 2124886900:10:014:0040 згідно з договором оренди земельної ділянки від 20.01.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. за №100, оскільки такий не пройшов процедуру державної реєстрації та не породив для сторін такого договору, їх правонаступників, правових наслідків. З оглядну на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за [PERSON] права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2124886900:10:014:0040, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, територія Тийгласької сільської ради, за межами населеного пункту, відповідно до договору оренди земельної ділянки від 20.01.2003, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І. за №100, та визнання такого договору таким, що діє. З урахуванням вказаних висновків та встановлених обставин позовні вимоги про зобов`язання [PERSON] , як власника земельної ділянки з кадастровим номером 2124886900:10:014:0040, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, територія Тийгласької сільської ради, за межами населеного пункту, передати [PERSON] реквізити банківського рахунку для сплати орендної плати, також задоволенню не підлягають. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частини перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed