Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

Заявник зазначив, що є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,87 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу квартири (біржового контракту) № 5902 від 10.11.1995р., зареєстрованого на товарній біржі «Товариство з обмеженою відповідальністю Маріупольська універсальна товарна біржа» із видачею 14.11.1995р. товарного свідоцтва. Оригінал договору втрачено (знищено) через бойові дії на території м. Маріуполя Донецької області, що призвели до руйнування будинку, в якому знаходилось належне заявнику житло. Через втрату правовстановлюючого документа просить встановити факт належності йому на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,87 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м. Представник Маріупольської міської ради Донецької області заявою просить розглядати справу без його участі, проти задоволення вимог заявника не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилом частини другої, сьомої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі окремого провадження лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено у частині четвертій статті 315 ЦПК України. Згідно із указаною нормою суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. При цьому якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, суд залишає заяву без розгляду. Заявник просить встановити факт належності йому на праві власності квартири, позаяк втратив правовстановлюючий документ на неї через воєнні дії та подальшу окупацію м. Маріуполя Донецької області. Як на підставу заявлених вимог зазначив, що є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,87 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири (біржового контракту) № 5902 від 10.11.1995р., зареєстрованого на товарній біржі «Товариство з обмеженою відповідальністю Маріупольська універсальна товарна біржа» із видачею 14.11.1995р. товарного свідоцтва, але через втрату оригіналу договору позбавлений можливості на даний час провести державну реєстрацію права власності. Згідно з частиною першою та пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У частині другій статті 315 ЦПК України зазначено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року (зі змінами), суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності. Заяви про встановлення факту володіння будинком на праві власності не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, якщо будівництво не було закінчено і будинок не був прийнятий в експлуатацію або його було збудовано самовільно, чи зареєстровано за іншою особою. В листі Верховного Суду України від 1 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» також роз`яснено, що встановлення судом факту володіння будівлею на праві власності можливе, якщо у заявника загублено або втрачено правовстановлюючий документ на будівлю та зазначений факт не може бути підтверджений у позасудовому порядку. На підтвердження цього факту заявник подає докази щодо неможливості одержання ним відповідного документа або його поновлення. Слід розрізняти судовий порядок встановлення факту володіння будівлею на праві приватної власності від судового порядку визнання права власності на будівлю. У першому випадку справи розглядаються в порядку окремого провадження, у другому - у позовному провадженні за нормами ЦК. Отже, для того щоб вірно застосувати положення частини четвертої статті 315 ЦПК України, аналізуючи зміст поданої заяви, потрібно пересвідчитися в тому, що заява подана не з вимогою встановлення юридичного факту. З матеріалів справи вбачається, що заявник є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,87 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири (біржового контракту) № 5902 від 10.11.1995р., зареєстрованого на товарній біржі «Товариство з обмеженою відповідальністю Маріупольська універсальна товарна біржа» із видачею 14.11.1995р. товарного свідоцтва. З його копії паспорту вбачається, що [PERSON] зареєстрований цій квартирі з 10.07.1998р. 23.08.2023р. він взятий на облік ВПО з адреси: [ADDRESS] . З відповіді № 441831 від 08.02.2024р. з Єдиного державного демографічного реєстру випливає реєстрація [PERSON] за цією ж адресою з 17.11.1995р., тобто через 7 днів після укладення договору купівлі-продажу. Також із матеріалів справи вбачається, що заявник перебуває у шлюбі з 01.08.1987р. Суд наголошує, що цим рішенням не вирішує питання стосовно власності подружжя, а через втрату правовстановлюючого документу встановлює факт належності нерухомого майна титульному власнику. Згідно із пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.95 суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності. Ураховуючи те, що оригінал договору купівлі-продажу квартири було втрачено власником, іншим чином, аніж як в судовому порядку підтвердити наявність у заявника права власності на зазначену квартиру неможливо. Оскільки договір купівлі-продажу між сторонами був укладений в 1995р., тобто до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004 року, до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Відповідно до статті 4 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. За загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу жилого будинку (його частини) підлягали нотаріальному посвідченню. Згідно із частиною першою статті 128 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору) встановлено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно з приписами ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5, зареєстрованої 07.07.1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на квартиру міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Ураховуючи те, що оригінал договору № 5902 від 10.11.1995р купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,87 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м., було втрачено, іншим чином, аніж як в судовому порядку підтвердити наявність у заявника права власності на зазначену квартиру неможливо, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved