Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя сторона виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що 15 червня 2010 року позивачем [PERSON] , та уповноваженою особою - начальником ЖРЕП-5 [PERSON] згідно з ордером № 0213 серія ЖП від 24 жовтня 2006 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області № 243 від 24 жовтня 2006 року, був укладений типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду. Предметом даного договору є трикімнатна квартира загальною площею 56,1 м кв., розташована за адресою: [ADDRESS] , житло надане сім`ї позивача у безстрокове користування. Згідно з даним договором позивач [PERSON] , є наймачем вищеозначеного житла. В цій квартирі на сьогоднішній день зареєстровані: позивач [PERSON] , донька [PERSON] [INFO] , донька [PERSON] [INFO] ; колишня дружина [PERSON] зареєстрована, але не проживає в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин (фактично шість років). Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22 червня 2020 року у цивільній справі № 303/2466/20, провадження 2/303/1117/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, після розірвання шлюбу відповідача визначено дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Позивач вказує, що його колишня дружина [PERSON] не проживає у вище вказаній квартирі з 2018 року, проживає в Європі, повертатись до України не збирається. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2024 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Наявні у справі доказові матеріали (типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 15.06.2010 року, ордер на жиле приміщення № 0213 від 24.10.2006 року, нотаріально засвідчені заяви [PERSON] , [PERSON] , які підтверджують не проживання відповідача у вище вказаній квартирі. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у будинку, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачами. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач втратила право на користування вище вказаною квартирою у зв`язку з їх відсутністю за місцем проживання понад встановлений законом строк, а тому позов про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати, однак позивач просить судові витрати покласти на позивача.

Outcome: approved