Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

У червні 2023 рок [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що вона, [PERSON] перебувала з [PERSON] у шлюбі, зареєстрованому 15 січня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №19. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка з народження безперервно проживає у квартирі [ADDRESS] . Зазначила, що після реєстрації шлюбу, вони з [PERSON] , рідним сином відповідача та донькою [PERSON] мешкали у квартирі [ADDRESS] , яка належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №27389 від 23 травня 2000 року батьку відповідача - [PERSON] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2011 року шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу вона з донькою [PERSON] , залишились проживати в квартирі [ADDRESS] , в якій остання була зареєстрована з 14 квітня 2008 року. В 2012 році [PERSON] , помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , власником якої на підставі свідоцтва про право на спадщину р.1-1176 від 05 грудня 2012 року став відповідач. Вказували, що на момент отримання квартири [ADDRESS] у власність, відповідач знав, що вони з донькою проживають в квартирі, але при цьому до 2023 року їх ніхто не турбував з приводу проживання. Після досягнення [PERSON] повноліття, відповідач з`явився в квартиру і став, як власник квартири, вимагати її звільнити. З витягу з Реєстру територіальної громади системи ДМС України за №2023/004129647 від 31 травня 2023 року їм стало відомо, що [PERSON] за заявою відповідача, була знята з зареєстрованого місця проживання в квартири [ADDRESS] , яка належить останньому на праві власності. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї від 28 червня 2014 року, крім [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , відповідач у справі, [PERSON] , 2015 року народження, онука відповідача та [PERSON] , син відповідача. Зазначила, що вона, [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , частина якої належить їй та її батькам, брату та сестрі на праві спільної часткової власності. Стверджувала, що для них з донькою втрата права проживання в квартирі [ADDRESS] є фактично втратою її роботи в ПП «Таврія Плюс», де вона працює на посаді Менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі, а для доньки неможливістю навчатися в Коледжі промислової автоматики та інформаційних технологій Одеської національної академії харчових технологій в м. Одесі, оскільки іншого житла в м. Одесі вони не мають. Посилаючись на порушення їх прав, позивачки просили суд визнати за ними право користування квартирою [ADDRESS] , загальною площею 34,5 кв.м., житловою площею17,4 кв.м. Ухвалою суду від 20 липня 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 32-33). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2024 року, у зв`язку із наданням відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку судді [PERSON] справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. Справа отримана суддею 08 лютого 2024 року. Ухвалою суду від 07 лютого 2024 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 115). Ухвалою суду від 11 березня 2024 року задоволено заяву представника відповідача про виклик свідків (а.с. 155) Ухвалою суду від 11 березня 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 156). Позивачки та їх представник, діючий на підставі ордерів від 27 червня 2023 року, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити (а.с. 10, 11, 12-13). Представник відповідача, діючий на підставі ордеру від 18 серпня 2023 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надав відзив на позов та додаткові письмові пояснення по справі (а.с. 37, 124-130, 135-139). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала з [PERSON] у шлюбі, зареєстрованому 15 січня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №19. Встановлено, що [PERSON] є рідним сином відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 84). Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 17). Зі змісту позовної заяви вбачається, що після реєстрації шлюбу, [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] , та донькою [PERSON] мешкали у квартирі [ADDRESS] , яка належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №27389 від 23 травня 2000 року батьку відповідача - [PERSON] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 18). З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу [PERSON] разом з донькою [PERSON] , залишились проживати в квартирі [ADDRESS] . Встановлено, що в 2012 році власник квартири [ADDRESS] , [PERSON] , помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 червня 2023 року квартира [ADDRESS] належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину р.1-1176 від 05 грудня 2012 року - [PERSON] , відповідачу у справі (а.с. 24, 73, 74-75, 76, 77-79). Судом встановлено, що з 14 квітня 2008 року по 31 травня 2023 року позивачка [PERSON] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації від 28 червня 2014 року №81 та довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси №Ч5-179763-Ф/л від 30 жовтня 2019 року (а.с. 21, 23 звор.). Крім неї, в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , відповідач у справі, [PERSON] , 2015 року народження, онука відповідача та [PERSON] , син відповідача. Встановлено, що 30 травня 2023 року [PERSON] , [INFO] , була знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади системи ДМС України за №2023/004129647 від 31 травня 2023 року та відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №132683 від 29 червня 2023 року (а.с. 23, 29-30). Судом встановлено, що [PERSON] разом з її батьками, братом та сестрою належить на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 73,1 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01 квітня 2013 року, технічним паспортом та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 червня 2023 року (а.с. 19, 20, 100-102). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрована але не проживає в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України [PERSON] та відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №132670 від 29 червня 2023 року (а.с. 14, 27-28). Судом встановлено, що [PERSON] працює в ПП «Таврія Плюс» на посаді Менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі, що підтверджується довідкою ПП «Таврія Плюс» №212 від 20 червня 2023 року (а.с. 22 звор.). Згідно довідки директора ФКПАІТ від 20 червня 2023 року №2083, [PERSON] , [INFO] , з 01 жовтня 2020 року по 30 червня 2024 року навчалася в Коледжі промислової автоматики та інформаційних технологій Одеської національної академії харчових технологій в м. Одесі (а.с. 22). Встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , з 10 квітня по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи №МІ-138500-ю/л від 17 липня 2023 року (а.с.31). Крім [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] на 31 травня 2023 року зареєстровані [PERSON] , 2015 року народження, онука відповідача та [PERSON] , син відповідача, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №ЧІ-97665-ф/л від 31 травня 2023 року (а.с. 96). Судом встановлено, що [PERSON] перебуває з 2014 року в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.80). Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 89). Відповідач [PERSON] , [INFO] є пенсіонером, інвалідом 2 групи безстроково, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідкою МСЕК (а.с. 90, 94-95). З матеріалів справи вбачається, що відповідачу [PERSON] , [INFO] також на праві власності на підставі договору купівлі-продажу 08 квітня 1998 року належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,5 кв.м., житловою 27,5 кв.м. (а.с. 81-83). 14 квітня 1998 року право власності [PERSON] , [INFO] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в ОМБТІ та РОН (а.с. 83). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №ЧІ-118677-ф/л від 01 червня 2023 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , який 17 липня 2023 року був знятий з реєстрації за даною адресою, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 97). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили суду, що позивачка [PERSON] після розлучення залишилась разом з донько. [PERSON] проживати в квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] після розлучення переїхав до батьків (а.с.196, 197-198, 199, 200-201). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, а саме, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до висновку у п.п. 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною першою ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. З матеріалів справи вбачається, що позивачки ніколи не були членами сім`ї ні колишнього власника квартири, ні теперішнього, відповідача у справі. Згідно висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Суд звертає увагу на той факт, що позивачка [PERSON] хоча і проживала в квартирі [ADDRESS] , але право користування нею не отримала, оскільки в порушення діючого законодавства не була за даною адресою зареєстрована і ні була членом сім`ї власника квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц зазначив, що: «Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду». Натомість неможливість відповідача як власника здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження квартирою через проживання в ній позивачок необхідно розцінювати як порушення прав відповідача як власника житлового приміщення у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 127/7630/20. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням". 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні (далі- Закон), встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. Відповідно до ст.1 Закону № 1871-IX дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, відповідно до їхніх прав та свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Дія цього Закону не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом. Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Статтею 4 Закону № 1871-IX визначено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування). Порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.7 Закону №1871-IX повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно. Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж зареєстроване або задеклароване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, встановленого статтею 15 цього Закону. Згідно ст.18 Закону №1871-IX зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Підпунктом 5 п. 50 Порядку зазначено, що однією із підстав зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) є заява власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Тобто власник житла має право звернутися до Департаменту з заявою про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Відповідно до п. 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає:1) документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2) документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права користування спірною квартирою, слід відмовити, оскільки декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Крім того, суд звертає увагу на той факт, що зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) також не є підставою для її виселення, тобто позбавлення права на житло, оскільки особа може бути позбавлення права на житло тільки за рішенням суду. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1073,60 грн., які сплачені позивачами при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1).

Outcome: dismissed