Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-26 00:00:00

У лютому\~2024\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що з відповідачкою у справі він перебував в шлюбі, зареєстрованому 23 листопада 2016 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2306. Від шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Оскільки, в останні рокі відносини між ними погіршились, то з кінця 2020 року вони з відповідачкою стали проживати окремо. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2022 року шлюб між ними було розірвано. Зазначив,\~що з\~листопада 2020\~року його\~малолітня донька\~проживає разом\~з ним,\~оскільки відповідачка повністю самоусунулась від виховання доньки та її матеріального забезпечення, з дитиною не спілкується, не цікавиться її інтересами, захопленнями та проблемами, не створює умови для отримання дитиною освіти, відвідування спортивних занять, не розвіває її культурні та духовні цінності. Дитина повністю знаходиться на його вихованні та утриманні. Вказував, що перешкод відповідачці у виконанні її батьківських (материнських) обов`язків відносно доньки, він не чинив і не чинить. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд постановити рішення про позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів її доходу, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Ухвалою суду\~від 15\~лютого 2024\~року по\~справі було\~відкрито провадження,\~призначено підготовче\~судове засідання,\~витребувано з\~органу опіки\~та піклування\~Хаджибейської районної\~адміністрації Одеської\~міської ради\~висновок про\~доцільність позбавлення[PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 17-18). Ухвалою суду від 11 квітня 2024 року по справі було закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (а.с. 34). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала заяву про визнання позовних вимог, не заперечувала проти їх задоволення та просила суд розглянути справу за її відсутності (а.с. 54). Представник органу\~опіки та\~піклування Хаджибейської\~районної адміністрації\~Одеської міської,\~діюча за\~довіреністю від\~10\~січня 2024\~року в\~судовому засіданні,\~підтримала позовні\~вимоги,\~просила суд\~їх задовольнитита надала відповідний висновок за №С-664\~від 19\~квітня 2024\~року про\~доцільність позбавлення[PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з додатками (а.с. 48). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главами першою та тринадцятою СК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються вказані правовідносини. У відповідності до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено,\~що батьками малолітньої [PERSON] ,\~ [INFO] \~є [PERSON] \~та [PERSON] ,що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8). Встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 23 листопада 2016 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2306 (а.с.7). В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Зі змісту позову вбачається, що з листопада 2020 року сторони стали проживати окремо. Донька залишилась проживати разом з батьком. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2022 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7). З матеріалів справи вбачається, що позивач разом з донькою [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України [PERSON] та довідкою про реєстрацію місця проживання або місця перебування [PERSON] , [INFO] , №С1-59305-ф/л від 07 квітня 2023 року (а.с. 5, 6, 69, 70). Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №449549 від 14 лютого 2024 року [PERSON] , [INFO] , з 20 лютого 2004 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Зі слів позивача він працює в Одеському порту, а відповідачка займається підприємницькою діяльністю, зареєстрована була як ФОП та працювала на ринку «7 км», але доказів на підтвердження працевлаштування сторін, позивач суду не надав. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , є ученицею 1-Д класу в Одеського ліцею №3 Одеської міської ради, що підтверджується довідкою Одеського ліцею №3 Одеської міської ради від 11 березня 2024 року (а.с. 71). Відповідно до\~характеристики,\~яка була\~надана директором Одеського ліцею №3 Одеської міської ради на малолітню [PERSON] , [INFO] , остання характеризується позитивно, багато уваги в вихованні та житі дитини приділяє її батько [PERSON] (а.с. 72). Відповідно до\~листа КНП\~«Дитяча міська\~поліклініка №5»\~Одеської міської\~ради від\~11\~березня 2024\~рокумалолітня [PERSON] , [INFO] , спостерігається КНП «Дитяча міська поліклініка №5» Одеської міської ради з народження, разом з дитиною за медичною та іншою допомогою звертається її батька (а.с. 68). Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що відповідачка матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, ніяким чином про дитину не піклується, не проявляє жодної заінтересованості в її подальшій долі, та взагалі з нею не спілкується, але при цьому позивач раніше до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідачки не звертався. Зі змісту листа від 12 лютого 2024 року, який був доданий до позову та підписаний сусідами позивача, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що дитина проживає разом з батьком, який займається її вихованням та доглядом (а.с. 9, 10, 11, 12-13). Оскільки, позивач не заявляв клопотання про допит зазначених осіб в якості свідків, то суд не може прийняти даний лист з пояснення сусідів, в якості доказів по справі. До висновку про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , прийшов і орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, який надав відповідний висновок №С-664\~від 19\~квітня 2024\~року(а.с. 45-47). Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до\~п.п.\~1,\~2\~ст.\~3\~Конвенції про\~права дитини\~від 20\~листопада 1989\~року в\~редакції зі\~змінами,\~схваленими резолюцією\~50/155\~Генеральної Асамблеї\~ООН від\~21\~грудня 1995\~року (далі\~-\~Конвенція),\~в усіх\~діях щодо\~дітей,\~незалежно від\~того,\~здійснюються вони\~державними чи\~приватними установами,\~що займаються\~питаннями соціального\~забезпечення,\~судами,\~адміністративними чи\~законодавчими органами,\~першочергова увага\~приділяється якнайкращому\~забезпеченню інтересів\~дитини.Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За частинами першою, другою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною сьомою ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частинами першою-четвертою ст.\~150\~СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Пунктом 1 ст. 18 Конвенції встановлено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами другою, третьою ст. 157 СК України встановлено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 142 СК України визначено, що діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Частиною першою ст.\~164\~СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Отже, з змісту ст. 164 СК України можна зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст.\~166\~СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Пунктом 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до постанов Верховного Суду від 17 червня 2021 року по справі № 466/9380/17, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78). ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Разом із тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року "Ilya Lyapinv. russia" (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які могли б завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином,\~позбавлення батьківських\~прав є\~крайнім заходом,\~який необхідно\~розглядати як\~виключний і\~надзвичайний спосіб\~впливу на\~недобросовісних батьків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Суд не\~погоджується з\~висновком органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради за №С-664\~від 19\~квітня 2024\~року про\~доцільність позбавлення[PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , так як вважає, що він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Посилання представника органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради на наявність нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , [INFO] , в який остання не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , не є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо малолітньої доньки. Верховний суд\~у постанові\~від 06\~травня 2020\~року у\~справі №\~753/2025/19\~зазначив,\~що висновок\~органу опіки\~та піклування\~щодо доцільності\~позбавлення відповідача\~батьківських прав\~стосовно малолітньої\~доньки не\~є обов`язковим\~для суду\~(частини\~п`ята,\~шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Відповідно до ч.6 ст.19\~СК України суд\~може не\~погодитися з\~висновком органу\~опіки та\~піклування,\~якщо він\~є недостатньо\~обґрунтованим,\~суперечить інтересам\~дитини. Що стосується заяв відповідачки про визнання нею позовних вимог та не заперечення проти позбавлення її батьківських прав, то суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Верховний суд\~у постанові\~від 10\~листопада 2023\~рокуу справі\~№ 401/1944/22\~(провадження\~№ 61-10115св23)\~зазначив,\~що заяви\~відповідачки в\~яких вона\~відмовлялася від\~батьківських прав\~на дитину\~та визнавала\~позов про\~позбавлення її\~батьківських прав,\~не можуть\~слугувати підставою\~для задоволення\~позову,\~оскільки відмова\~батьків від\~дитини є\~неправозгідною,\~суперечить моральним\~засадам суспільства\~та не\~відповідає інтересам\~дитини,\~тому суд\~першої інстанції\~правильно відмовив\~у прийнятті\~визнання відповідачкою\~позову,\~оскільки у\~цій категорії\~справ визнання\~позову суперечить\~закону,\~а саме\~частині третій\~статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Суд вважає, що заяви відповідачки про визнання нею позовних вимог та не заперечення проти позбавлення її батьківських прав суперечить закону та порушують права, свободи чи інтереси неповнолітній доньки [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Враховуючи те, що позивачем не доведено умисне невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки, суд дійшов до висновку про відсутність підстав застосовувати до відповідачки такий крайній захід впливу, як позбавлення її батьківських прав. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог стосовно позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , слід відмовити, у зв`язку з їх не доказанстю. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідачки на користь відповідача аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , то дані вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що малолітня донька відповідачки [PERSON] , [INFO] потребує матеріальної допомоги, а відповідачка працездатна та може сплачувати щомісячно аліменти на її утримання, доказів, що спростовують зазначене суду не надано. Відповідачкою не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень, визнано уточнені позовні вимоги. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимог про стягнення з відповідачки аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , підлягає задоволенню і з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ,\~у розмірі\~1/4\~частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менш ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня подання позовної заяви, а саме з 13 лютого 2024 року, і до досягнення дитиною повнолітнього віку, тобто до [INFO] , включно. Суд роз`яснює, що згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір по справі становить 1211,20 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с 1). Оскільки в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відмовлено, то сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1211,20 грн. останньому не повертається.

Outcome: approved