Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

14 лютого 2024 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачам було надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 22 лютого 2024 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою в новій редакції, згідно якої усунули недоліки первісної заяви. На обґрунтування вимог [PERSON] , [PERSON] з урахуванням уточнених під час розгляду справи вимог посилалися на те, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Померлий [PERSON] є батьком позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , а позивач [PERSON] дружиною. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на 1/4 частин квартири [ADDRESS] . Позивачі вказують на те, що спірна квартира належить їм, відповідачу [PERSON] та померлому [PERSON] на праві спільної сумісної часткової власності на підставі на підставі договору про визначення часток у квартирі, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2731). Частка кожного становить по 1/4. Згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2732, відповідач [PERSON] подарував позивачу [PERSON] належну йому 1/4 частину спірної квартири. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 13 вересня 2018 року приватним нотаріусом приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2760, яким все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, що буде належати йому на день смерті, та все те, на що він за законом матиме право, заповів сину-позивачу [PERSON] . У встановлений законом строк позивач [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського\~нотаріального округу\~Луганської області\~Сергієнка А.С. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Крім того, до приватного нотаріуса Сєвєродонецького районного нотаріального округу Луганської області Сергієнко А.С. звернулася дружина спадкодавця позивач [PERSON] , яка відмовилася від свого права на обов`язкову частку на користь сина [PERSON] 24 лютого 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, приватний нотаріус Сєвєродонецького районного нотаріального округу Луганської області Сергієнко А.С. виїхала з м. Сєвєродонецьк Луганської області та почала здійснювати свою діяльність у м. Києві. Заведені останньою спадкові справи залишилися на окупованій території України в м. Сєвєродонецьку. У зв`язку з цим, позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Бабич Н.Г. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] на підставі договору про визначення часток у квартирі, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2731), проте постановою приватного нотаріуса Бабич Н.Г. від 31 січня 2024 року у вчиненні нотаріальних дій позивачу було відмовлено у зв`язку з ненаданням спадкоємцем документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спірне майно, зокрема оригінал заповіту складеного спадкодавцем. В зв`язку з наведеним, [PERSON] та [PERSON] просили суд: - визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] , з яких: - 1/4 частини у праві спільної часткової власності, що належить [PERSON] на підставі договору про визначення часток у квартирі, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2731); - 1/4 частини, що належить, що належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2732); - 1/4 частини, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , яка належала останньому на підставі договору про визначення часток у квартирі, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2731); - визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] , що належить їй на підставі договору про визначення часток у квартирі, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2731). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2024 року зобов`язано приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Бабич Наталію Григорівну надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідачів не заперечував проти заочного розгляду справи. В подальшому звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Військово-цивільної адміністрації міста Сєвєродонецьк Луганської області, кожен окремо, в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавали. Представник третьої особи Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Сєвєродонецього районного нотаріального округу Сергієнко А.С. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у\~разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідачі, кожен окремо, були належним чином повідомлені про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явилися в судове засідання, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд 19.08.2024 року розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [INFO] у віці 72 роки помер [PERSON] , [INFO] , про що 18 вересня 2021 року Сєвєродонецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис № 1782, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 січня 2024 року. Померлий [PERSON] є батьком позивача [PERSON] (актовий запис про народження № 24 від 20 січня 1976 року) та відповідача [PERSON] (актовий запис про народження № 351 від 18 березня 1980 року), а позивач [PERSON] дружиною. Зазначене підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 220 січня 1976 року та Повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00043357614, № 00043357629 від 30 січня 2024 року. Встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на 1/4 частин квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що зазначена квартира на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] на праві спільної сумісної власності без визначення часток на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 червня 1994 року Фондом комунального майна згідно розпорядження № 4818 від 17 червня 1994 року. Згідно договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2731) зазначена квартира на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1\~ст. 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2\~ст. 370 ЦК України\~у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України\~1.\~Майно,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~може бути\~поділене між\~співвласниками за\~домовленістю між\~ними,\~крім випадків,\~установлених законом. У\~разі поділу\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними або\~законом. За\~рішенням суду\~частка співвласника\~може бути\~збільшена або\~зменшена з\~урахуванням обставин,\~які мають\~істотне значення. У\~разі поділу\~майна між\~співвласниками право\~спільної сумісної\~власності на\~нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, припинивши право спільної сумісної власності, визначивши частки кожного співвласника у праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , право власності вважається спільною частковою власністю. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на частку у праві спільної часткової власності підлягають задоволенню, за позивачами належить визнати право власності по 1/4 частці спірної квартири, яка їх належить на підставі договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2731). Крім того судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2732, позивачу [PERSON] належить 1/4 частина спірної квартири, яку йому подарував відповідач [PERSON] . При цьому, право власності на вказану частину за позивачем не зареєстровано. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, а тому за позивачем [PERSON] належить визнати право власності на 1/4 частину спірної квартири, яка належить останньому на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2732. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, суд дійшов наступного. Як встановлено вище, [INFO] у віці 72 роки помер [PERSON] , [INFO] , про що 18 вересня 2021 року Сєвєродонецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сєвєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис № 1782, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 січня 2024 року. Померлий [PERSON] є батьком позивача [PERSON] (актовий запис про народження № 24 від 20 січня 1976 року) та відповідача [PERSON] (актовий запис про народження № 351 від 18 березня 1980 року), а позивач [PERSON] дружиною. Зазначене підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 220 січня 1976 року та Повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00043357614, № 00043357629 від 30 січня 2024 року. Встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на 1/4 частин квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що за життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 13 вересня 2018 року приватним нотаріусом приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2760, яким все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, що буде належати йому на день смерті, та все те, на що він за законом матиме право, заповів сину-позивачу [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 76814066 від 30 квітня 2024 року. У встановлений законом строк позивач [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського\~нотаріального округу\~Луганської області\~Сергієнка А.С. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Спадкова справа № 18/2021 заведена 13 листопада 2021 року приватним нотаріусом Сєвєродонецього районного нотаріального округу Сергієнко Альоною Сергіївною, номер у спадковому реєстрі: 68647892, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 76814087 від 30 квітня 2024 року. Крім того, до приватного нотаріуса Сєвєродонецького районного нотаріального округу Луганської області Сергієнко А.С. звернулася дружина спадкодавця позивач [PERSON] , яка відмовилася від свого права на обов`язкову частку на користь сина [PERSON] 24 лютого 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, приватний нотаріус Сєвєродонецького районного нотаріального округу Луганської області Сергієнко А.С. виїхала з м. Сєвєродонецьк Луганської області та почала здійснювати свою діяльність у м. Києві. Заведені останньою спадкові справи залишилися на окупованій території України в м. Сєвєродонецьку. У зв`язку з цим, позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Бабич Н.Г. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] на підставі договору про визначення часток у квартирі, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2731). Спадкова справа № 14/2024 заведена 30 січня 2024 року приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Бабич Наталією Григорівною, номер у спадковому реєстрі: 719925191, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 76814087 від 30 квітня 2024 року. Крім того, до приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Бабич Н.Г. звернулася дружина спадкодавця позивач [PERSON] , яка відмовилася від свого права на обов`язкову частку на користь сина [PERSON] . Встановлено, що постановою приватного нотаріуса Бабич Н.Г. від 31 січня 2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] на підставі договору про визначення часток у квартирі, посвідченого 12 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Хрипуном М.М. за р. № 2731) позивачу [PERSON] було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спірне майно, зокрема оригіналу заповіту складеного спадкодавцем. Відповідно до\~ст. 1226 ЦК України\~частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити, якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Згідно з п. 224\~Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою\~наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. Як вже встановлено судом, частка спадкодавця [PERSON] у праві спільної часткової власності на спірне спадкове нерухоме майна становить 1/4. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. На підставі ст. 1258 ЦК України,1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивачів немає та відповідно ст.16 ЦК України вони обрали правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] у передбачений законом спосіб набув право власності на належну йому частину у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , позивач [PERSON] є єдиними спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , при цьому дружина спадкодавця позивач [PERSON] відмовилася від обов`язкової частки у спадщині на користь сина (позивача) [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині, а тому за позивачем належить визнати право власності на 1/4 частини спірної квартири, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідачів, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивачів. На підставі викладено та

Outcome: approved