Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

22\~лютого 2024\~року до\~Приморського районного\~суду м.\~Одеси надійшла\~справа за\~позовом Комунального\~підприємства «Теплопостачання\~міста Одеси»\~до [PERSON] про стягнення заборгованості за теплову енергію. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» забезпечує тепловою енергією квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій мешкає боржник [PERSON] , в якого станом на 01.04.2023 року існує заборгованість в сумі 36027,66 грн., що свідчить про невиконання споживачем комунальної послуги свого зобов`язання по сплаті наданих послуг та порушенні прав комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси». З цих підстав захисту порушеного права позивач звертається до суду. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Шенцевій О.П. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2024 року, було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12 червня 2024 року відповідач надав до суду відзив на позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову повністю, та застосувати до певних вимог строк позовної давності. 17 червня 2024 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив відхилити заяву відповідача про застосування строку позовної давності з підстав того, що строк дії договірних відносин не завершений, що унеможливлює обчислення строку позовної давності, а також посилається на наявність обставин, що свідчать про переривання строку позовної давності, шляхом вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу. 20 серпня 2024 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якій відповідач виклав доводи щодо спростування позиції позивача стосовно підстав позовних вимог, а також строку позовної давності. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача надав до суду заяву про проведення судового засідання згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Враховуючи, що сторони по справі повідомлені належним чином, надали до суду всі наявні у них докази, та виклали свої доводи щодо предмету спору у наданих до суду процесуальних заявах, суд вважає що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, отже вважає за можливе здійснити розгляд справи без участі сторін за наявними у справі доказами. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до\~ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач по справі\~ [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , та є споживачем теплової енергії. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальніпослуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням. Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно з ч. 1\~ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Опалення - це підтримка в закритому приміщенні температури, що нормується й необхідне для нормальної життєдіяльності людини, ведення технологічних процесів і інших цілей й має важливе значення для запобігання відволоженню, промерзанню, викривлення будівельних конструкцій. Центральне опалення - послуга, яка передбачає подачу теплової енергії до кожної квартири для забезпечення опалення приміщень. Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Частиною третьою\~статті 24 Закону України «Про теплопостачання»\~передбачено основні обов`язки споживача теплової енергії, зокрема своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Згідно зі статтями\~19,25 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісяця здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача сплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. За правилами\~ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до ч. 2\~ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі). Індивідуальний договір вважається укладений зі споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Відповідно до п. 1 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії - цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей\~633,\~634,\~641,\~642 ЦК України. За приписами\~ст. 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Позивач обгрунтував свої вимоги тим, що текст публічного договору було розміщено 04 жовтня 2021 року на офіційному сайті КП «Теплопостачання міста Одеси» www.teplo.od.ua., таким чином, станом на 05 листопада 2021 року типові договори з індивідуальними споживачами про надання послуги з постачання теплової енергії вважаються укладеними з відповідною категорією споживачів, зокрема з відповідачем [PERSON] . Однак з такими доводами позивача не можна погодитися виходячи з наступного: Судом встановлено, що договірні відносини щодо постачання теплової енергії між позивачем та відповідачем виникли не 05 листопада 2021 року в результаті акцептування публічного договору, текст якого було розміщено 04 жовтня 2021 року на офіційному сайті КП «Теплопостачання міста Одеси» www.teplo.od.ua, а на підставі укладання індивідуального письмового договору від 13.11.2017 року. Так, 13.11.2017 року між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» та [PERSON] , як власником квартири [ADDRESS] було укладено договір № 1321999016 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Також на підставі вказаного договору відповідачу встановлено лічильник теплової енергії, що підтверджено актом приймання в експлуатацію вузла обліку теплової енергії від 01.12.2017 року, згідно з яким початок його експлуатації починається з 01.12.2017 року, покази лічильника на день початку його експлуатації становить 420 Квт/год. Отже, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надаються відповідачу саме на підставі договору № 1321999016 від 13.11.2017 року, укладеного між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» та [PERSON] починаючи з листопада 2017 року по цей час. Вказане виключає надання тих самих послуг відповідачу за тією самою адресою, на підставі іншого договору, зокрема типового публічного договору, текст якого розміщено 04.10.2021 року на офіційному сайті позивача www.teplo.od.ua. Відповідно до п. 18 постанови КМУ від 21 серпня 2019 р. № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», одиницею вимірювання обсягу (кількості) спожитої споживачем теплової енергії є гігакалорія (Гкал). Для переведення одиниць вимірювання теплової енергії приладами обліку застосовуються коефіцієнти 1 Гкал = 1162,2 кВтг, 1 кВтг = 0,000859 Гкал, 1 Гкал = 4,1868 ГДж, 1 ГДж = 0,2388 Гкал. Відповідно до п. 19 постанови КМУ від 21 серпня 2019 р. № 830, комерційний облік послуги здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку, що забезпечує (забезпечують) загальний облік споживання послуги у будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки. Судом встановлено, що нарахування оплати за постачання теплової енергії на підставі договору № 1321999016 від 13.11.2017 року, укладеного між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» та [PERSON] починаючи з грудня 2017 року і по цей час здійснюється виключно на підставі теплового лічильника, встановленого відповідно до вимог закону та вказаного договору, та прийнятого в експлуатацію на підставі акту приймання в експлуатацію вузла обліку теплової енергії від 01.12.2017 року. Вказаний лічильник, вимірює теплову енергію в кіловатах на годину (кВтг), таким чином для нарахування вартості спожитої теплової енергії, згідно з п. 18 постанови КМУ від 21 серпня 2019 р. № 830 потрібно застосовуючи кофіцієнт 1 кВтг = 0,000859 Г/кал. помножити на покази лічильника за відповідний період, отриманий результат помножити на вартість 1 Г/кал. за відповідний період. За п. 2.1 договору № 1321999016 від 13.11.2017 року тариф на послуги з централізованого опалення становить 1241,35 грн. за 1 Г/кал. Вказаний тариф діяв з 13.11.2017 року до 01 березня 2021 року, а з 01 березня 2021 року і до цього часу діє тариф 1813,94 за 1 Г/кал. Перевіряючи наданий до суду позивачем реєстр нарахувань та оплат щодо нарахування вартості спожитої теплової енергії, суд дійшов висновку, що вказані розрахунки не гуртуються на показниках встановленого у квартирі відповідача лічильника, отже не відповідають вимогам п. 18 постанови КМУ від 21 серпня 2019 р. № 830, тому не можуть бути прийняті судом до уваги. В свою чергу надані до суду розрахунки відповідача щодо нарахування вартості та оплати за спожиту теплову енергію, суд дійшов висновку, що вони гуртуються на показниках встановленого у квартирі відповідача лічильника, отже відповідають вимогам п. 18 постанови КМУ від 21 серпня 2019 р. № 830, тому мають бути прийняті судом до уваги. Крім того, на підставі наданих до суду платіжних документів суд дійшов висновку, що з моменту укладання договору № 1321999016 від 13.11.2017 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, і до 19 квітня 2023 року відповідачем здійснено оплату за спожиту теплову енергію у відповідні поточні періоди на підставі показів лічильника, відповідно до вимог п. 18 постанови КМУ від 21 серпня 2019 р. № 830, та станом на кінець березня 2023 року утворилась переплата в розмірі 1935,28 грн. Згідно з\~показаннями лічильника\~відповідачем за\~період з\~листопада 2017\~року по\~кінець березня\~2023\~року спожито\~24281\~КВт/ч\~теплової енергії,\~ за\~що нараховано\~до сплати\~включаючи абонплату\~30439,40\~грн. Всього відповідачем\~вказаний період\~станом на\~19.04.2023\~року сплачено\~32374,68\~грн. Отже, протягом періоду з 13.11.2017 року по 19.04.2023 року відповідачем сумлінно виконувався обов`язок з оплати за спожиту теплову енергію на підставі договору № 1321999016 від 13.11.2017 року, у зв`язку з чим за вказаний період заборгованість відсутня. У відзиві відповідач просив застосувати строк позовної давності до всіх позовних вимог, зобов`язання за якими виникло до 22.02.2021 року та відповідно відмовити у позові з цієї підстави. Суд вважає що заява відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до ч.2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 22.02.2024 року, отже строк позовної давності про який просить відповідач має застосовуватися до вимог виконання за якими мало відбутися до 22.02.2021 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосуванняпозовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». Згідно до наданого до суду реєстру нарахувань та оплат позивача станом на 22.02.2021 року складає 35430, 47 грн., а станом на квітень 2023 року складає 36027,66 грн. при цьому станом на грудень 2016 року існувала заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 34282,12 грн., яка збільшилась станом на 01.11.2017 року до 39834,48 грн. Тобто згідно даних позивача на момент укладання договору № 1321999016 від 13.11.2017 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води вже існувала заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 39834,48 грн. Системний аналіз наданого до суду реєстру нарахувань та оплат позивача свідчить про те, що на момент укладання договору № 1321999016 від 13.11.2017 року існувала заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 39834,48 грн., яка була нарахованою за попередні періоди надання послуг, тобто до укладання договору, за яким здійснюєтся поточне нарахування, при цьому сума забргованості зменшилася до 35430, 47 грн. станом на 22.02.2021 року а станом на квітень 2023 року збільшилася до 36027,66 гр. Як було\~встановлено судом,\~відповідачем відповідно\~до показань\~лічильника \~за період\~з листопада\~2017\~року по\~кінець березня\~2023\~року спожито\~24281\~КВт/ч\~теплової енергії,\~ за\~що нараховано\~до сплати\~включаючи абонплату\~30439,40\~грн. За вказаний\~період,\~станом на\~19.04.2023\~року відповідачем\~сплачено 32374,68\~грн. Таким чином, відповідачем протягом періоду з 13.11.2017 року по 19.04.2023 року, повністю виконано обовязок з оплати за спожиту теплову енергію на підставі договору № 1321999016 від 13.11.2017 року. Вказане свідчить, що відповідачем виконано обов`язок з оплати за спожиту теплову енергію на підставі договору № 1321999016 від 13.11.2017 року за період як до настання строку позовної давності, тобто до 22.02.2021 року в частині сплати за поточні періоди згідно показань лічильника, так і після 22.02.2021 року і до 19.04.2023 року. Відтак, суд дійшов висновку, що в цій частині не було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду, отже в цій частині суд за можливе застосування наслідків спливу строків позовної давності. В свою чергу, суд має застосувати наслідки спливу строків позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у позові згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України в частині заборгованості відповідача, що виникла до 22.02.2021 року, і не пов`язана з поточним виконанням договору № 1321999016 від 13.11.2017 року. Суд також не бере до уваги, що за даними позивача заборгованість з 22.02.2021 року до 19.04.2023 року збільшилась з 35430, 47 грн. до 36027,66 грн., оскільки згідно наданих до суду платіжних документів за вказаний період різниця між реально нарахованими показниками лічильника та абонплатою і сплаченою сумою становить 1935,28 грн. на користь відповідача, при цьому наданий до суду реєстр нарахувань та оплат позивача не грунтується на показниках встановленого у квартирі відповідача лічильника, отже вказані нарахування не відповідають вимогам п. 18 постанови КМУ від 21 серпня 2019 р. № 830. Судом також не беруться до уваги доводи позивача про переривання строку позовної давності та неможливості встановлення строків позовної давності виходячи з наступного: Згідно з п. 3.1 Договору № 1321999016 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 13.11.2017 року, розрахунковим періодом є календарний місяць, платежі вносяться не пізніше 25 числа місяця, що настає за розрахунковим. Отже, невнесення платежу за відповідний період, а саме в строк до 25 числа місяця, що настає за розрахунковим є датою з якої позивач вважається таким, що дізнався про порушення свого права і саме з цієї дати він має право звернення до суду. Так, враховуючи, що із вказаним позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги позивач звернувся 22.02.2024 року, то він має право на її стягнення лише в межах трьох річного строку, що передували зверненню, тобто з 22.02.2021 року по 22.02.2024 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Твердження позивача про те що перебіг позовної давності перервався вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку не відповідає матеріалам справи. Перевіркою наданих до суду платіжних документів встановлено, що з моменту укладання договору № 1321999016 від 13.11.2017 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, і до 19.04.2023 року відповідач здійснював оплату за поточні нарахування спожитої теплової енергії на підставі показів встановленого теплового лічильника за відповідний період, згідно умов вказаного договору, при цьому жодний з вказаних платіжних документів не містить у призначені платежу посилання про часткову оплату боргу. Отже, протягом трьох річного строку, що передували зверненню до суду тобто з 22.02.2021 року по 22.02.2024 рік відповідачем не було вчинено дій, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку, тобто перебіг позовної давності не переривався, і підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 264 ЦК України немає. Згідно з\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відтак, враховуючи обставини справи, суд вважає що з врахуванням строків позовної давності, тобто протягом трьох річного строку, що передував зверненню до суду, а саме з 22.02.2021 р. по 22.02.2024 р. у відповідача не виникло заборгованності перед позивачем, у зв`язку з чим в цій частині позов задоволенню не підлягає. Водночас, до заборгованості, яка виникла до 22.02.2021 року суд застосовує строк позовної давності на підставі заяви відповідача, у зв`язку з чим в цій частині відмовляє у задоволенні позову. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed