Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та після уточнення позовних вимог просила: встановити факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 28 лютого 2023 року по 01 липня 2023 року; визнати автомобіль марки «PEUGEOT», модель «207», 2010 року випуску, VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобіль марки «BMW», модель «3281», 2012 року випуску, VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , спільним майном подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на вказані автомобілі, присудивши відповідачу грошову компенсацію в розмірі 155081,00 грн замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно, а також припинити право власності відповідача на ці автомобілі. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 07 червня 2014 року по 15 лютого 2023 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 15.02.2023 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу колишнє подружжя має неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказує, що після розірвання шлюбу з відповідачем вони, починаючи з 28 лютого 2023 року і по 01 липня 2023 року, продовжували проживати однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. У вказаний період вони не перебували в зареєстрованому шлюбі з іншими особами, спільно проживали однією сім`єю, виховували дочку та вели спільне господарство. У період перебування в зареєстрованому шлюбі сторони придбали автомобіль марки «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобіль марки «PEUGEOT», модель «207», 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , які були зареєстровані за відповідачем. 03.06.2023, у період спільного проживання з позивачкою без реєстрації шлюбу, відповідач продав автомобіль марки «LAND ROVER», модель «RANGE ROVER» та за отримані від його продажу кошти 08.06.2023 придбав спірний автомобіль марки «BMW», модель «3281», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який також зареєстрував за собою. Вказані автомобілі, на переконання позивачки, є їх спільною з відповідачем сумісною власністю. Оскільки позивачка вважає спірні автомобілі спільно набутим з відповідачем майном, у зв`язку з неможливістю досягти домовленості щодо поділу спільного сумісного майна та відсутністю у відповідача фінансової можливості виплатити позивачці частину вартості спільного сумісного майна, остання просить встановити факт її проживання з відповідачем однією сім`єю у період з 28.02.2023 по 01.07.2023, визнати вказані автомобілі спільним майном подружжя, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на вказані автомобілі, присудивши відповідачу грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно, а також припинити право власності відповідача на ці автомобілі. Ухвалою від 11 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судовому засіданні позивачка заявлений позов підтримала та наполягала на його задоволенні. З приводу заявлених вимог позивачка пояснила, що з 07 червня 2014 року по лютий 2023 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 15.02.2023 шлюб між нею і відповідачем було розірвано. Від шлюбу вони з відповідачем мають дочку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу з відповідачем вони примирилися та спільно вирішили зберегти сім`ю заради дочки, продовжили проживати однією сім`єю. У період шлюбу відповідач придбав автомобіль «LAND ROVER» та автомобіль «PEUGEOT», які оформив на себе. У червні 2023 року, коли вони проживали разом, відповідач поміняв автомобіль «LAND ROVER» на автомобіль «BMW», який також зареєстрував на своє ім`я. В липні 2023 року відповідач залишив її і дочку та пішов із сім`ї. Як згодом з`ясувалося, автомобіль «LAND ROVER» відповідач у червні 2023 року продав та за виручені кошти придбав спірний автомобіль «BMW». Спірні автомобілі позивачка просить передати їй, оскільки після пред`явлення нею цього позову відповідач погодився на виплату йому грошової компенсації за його частки у спірних автомобілях. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю та не заперечував щодо їх задоволення, повністю підтвердив обставини, про які зазначила позивачка у позовній заяві та в поясненнях, наданих суду в судовому засіданні. Суд, заслухавши в судовому засіданні сторони, з`ясувавши позицію відповідача по суті заявлених позовних вимог, допитавши свідка, дослідивши в судовому засіданні всі наявні матеріали справи та надані докази, дійшов висновку про те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У силу ч.4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 07 червня 2014 року, розірвано. Рішення набрало законної сили 20 березня 2023 року. (а.с.17-18) Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . (а.с.14) Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила той факт, що сторони у період зареєстрованого шлюбу з 2014 року по 2023 рік проживали спільно однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували доньку. Позивачка після декретної відпустки влаштувалася та роботу та постійно працювала. Після розірвання шлюбу у лютому 2023 року сторони продовжили спільно проживати разом, залишалися сім`єю до липня 2023 року, після чого відповідач залишив сім`ю. У період спільного проживання обидва подружжя рівною мірою заробляли кошти та приймали участь в утриманні сім`ї. Положеннями ч. 2, ч. 4 ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати сукупність всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. У позовній заяві та в судовому засіданні позивачка наполягала на тому, що у період після розірвання шлюбу, а саме з 28 лютого 2023 року і по 01 липня 2023 року, відповідач залишався проживати в сім`ї з нею та їхньою спільною дочкою. У цей період часу вони проживали разом, спільно вели господарство, мали спільний побут та бюджет. Факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 28 лютого 2023 року по 01 липня 2023 року не оспорюється відповідачем та підтверджений належними та допустимими доказами, у тому числі показаннями свідка [PERSON] . За приписами ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.6 ст.263 ЦПК України, якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї вимогу повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам ст.206 ЦПК України. Суд ураховує те, що у відповідача відсутні заперечення з приводу заявлених позивачкою позовних вимог, позовні вимоги відповідач визнав, наслідки визнання позову відповідачу були судом роз`яснені. Ураховуючи докази справи у їх супупності, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності визнаних відповідачем обставин та добровільності їх визнання, з огляду на що суд дійшов висновку про те, що маються законні підстави для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Підсумовуючи, суд констатує існування між [PERSON] та [PERSON] сімейних відносин, які утворились на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, перебуваючи у яких останні спільно вели домашнє господарство, мали спільний сімейний бюджет, який витрачали спільно в інтересах сім`ї та піклувались один про одного, а отже факт їх спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 28 лютого 2023 року по 01 липня 2023 року визнається судом доведеним. Відповідно до даних свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та серії [NUMBER] за [PERSON] 01.07.2022 та 08.06.2023 було зареєстровано право власності на автомобіль марки «PEUGEOT», модель «207», 2010 року випуску, VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобіль марки «BMW», модель «3281», 2012 року випуску, VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . (а.с.16,19) Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже тлумачення зазначених статей дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя або жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю, на майно, яке набуто ними у період шлюбу чи спільного проживання. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. (ч. 1 ст. 61 СК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість, однак, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування або його межі може встановити суд. При цьому, окремо слід відзначити, що транспортний засіб є неподільною річчю, що виключає можливість його реального поділу між сторонами або визначення часток, якими сторони можуть користуватися окремо. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно (ідеальна частка). З огляду на зазначене, судом відзначається, що транспортний засіб - автомобіль марки «PEUGEOT», модель «207», 2010 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який був придбаний 01.07.2022 під час перебування сторін у шлюбі, та автомобіль марки «BMW», модель «3281», 2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який був придбаний 08.06.2023, тобто у період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є об`єктами спільної сумісної власності указаних осіб, і їх частки у цьому майні вважаються рівними. Відповідно до ч. 1,2 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно звіту про оцінку транспортного засобу №013-02/05/024 від 13.05.2024 ринкова вартість автомобіля марки «BMW», модель «3281», 2012 року випуску, VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , становить 194 397 грн. (а.с. 39-70) Згідно звіту про оцінку транспортного засобу №013-01/05/024 від 13.05.2024 ринкова вартість автомобіля марки «PEUGEOT», модель «207», 2010 року випуску, VIN-код [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , становить 115 765 грн. (а.с. 71-103). Відповідач у судовому засіданні визначення дійсної вартості майна не оспорював. Також відповідач зазначив, що повністю погоджується на отримання від позивачки коштів як компенсацію своєї частки у спільному майні, оскільки наразі він має незадовільний матеріальний стан, створив нову сім`ю, яку йому потрібно утримувати. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою на виконання вимог частини другої статті 365 ЦК України внесено на депозитний рахунок Територіального управління ДСА України в Чернігівській області кошти у сумі 155 081 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.3693622803.1 від 10.06.2024. (а.с.2) Враховуючи той факт, що відповідач погодився на отримання від позивачки грошової компенсації за його частку у спільному майні, а також що позивачкою внесено на депозитний рахунок вартість належної відповідачу частки у спірному майні, суд дійшов висновку про можливість залишення цього майна позивачці та присудження відповідачу грошової компенсації з припиненням права власності останнього на частку у спільному майні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, судові витрати по сплаті судового збору по справі необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки у сумі 2762,01 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved