Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

[PERSON] , який представляє інтереси на підставі договору [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Олександр Олександрович про визнання правочину недійсним та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. В позові вказує, що 21 червня 1986 року по 19 листопада 2007 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області шлюб між ними було розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] було набуте майно, зокрема житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами. Рік побудови вказаного нерухомого майна - 1989 рік. Зазначене майно було оформлене на ім`я [PERSON] . У червні 2023 року [PERSON] , приїхавши із закордону додому, не змогла потрапити у будинок, так як останній був зачинений. Звернувшись до сина [PERSON] з проханням відчинити двері будинку, отримала відмову, їй було повідомлено, що восени 2022 року даний будинок був йому подарований, а тому він являється одноосібним власником, а мати жодного відношення до нього немає. На прохання, щоб забрати особисті речі, також отримала відмову. В подальшому як було встановлено, дійсно 10 листопада 2022 року між [PERSON] та його сином [PERSON] було укладено договір дарування вказаного житлового будинку з літньою кухнею та господарськими будівлями і спорудами. Вказує, що шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] був розірваний 19 листопада 2007 року, а спірне майно було побудоване подружжям в 1989 році, а тому таке майно в силу ст.60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я [PERSON] . Вважає, що оспорюваний договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] синові [PERSON] , що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , є недійсним в цілому, оскільки укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником цього майна, розмір ідеальних часток яких не визначений. З врахуванням викладених обставин просить суд визнати договір дарування житлового будинку від 10 листопада 2022 року, зареєстрований в реєстрі за №3003 та посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Олександром Олександровичем, відповідно до якого [PERSON] подарував синові [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] недійсним. Поділити житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] недійсним між [PERSON] та [PERSON] як колишнім подружжям. Визнати за [PERSON] право власності на ідеальну частку житлового будинку, загальною площею 123.50кв.м. житловою площею 83.80кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Представник [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в позові з підстав його недоведеності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічні позовній заяві просив суд позов задовольнити. Щодо клопотання представника [PERSON] про застосування строків позовної давності зазначив, що його довірителька завжди проживала в спірному будинку та була там зареєстрована, [PERSON] право власності не заперечувалось. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні відзиву на позов, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Також подав заяву про застосування строків позовної давності. А також просив суд стягнути з позивача понесенні витрати на правову допомогу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча судом своєчасно та належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовної вимоги про поділ житлового будинку між колишнім подружжям та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. Судом встановлено, що з 21 червня 1986 року по 19 листопада 2007 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 10 березня 2009 року у справі шлюб між сторонами розірвано /а.с.108/. Як встановлено судом згідно виписки з погосподарської книги №06-16/350 від 18.05.2023 року виданої виконкомом Путильської селищної ради за гр. [PERSON] рахується житловий будинок з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] , який збудований у 1989 році /а.с.10/. Згідно витягу № 07-27/1722-2023 від 17.05.2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 30.07.1992 року по теперішній час /а.с.19/. Протоколом за №2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Ю.Федьковича від 10.05.1987 року [PERSON] виділено 0.07га під будівництво житлового будинку, що підтверджується архівним витягом за № 07-04/50 від 26.06.2023р. /а.с.17/. Рішенням виконкому Путильської селищної ради народних депутатів за №71 від 19.06.1987 року «Про надання дозволу на будівництво індивідуальних житлових будинків та господарських споруд» [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці розміром 0.07га виділеній колгоспом ім. Ю.Федьковича в с. Паркулина між будівлями [PERSON] та [PERSON] /а.с.16/. Згідно рішення виконкому Путильської районної ради народних депутатів за №120 від 08.07.1987 року «Про надання дозволу на будівництво і перебудову індивідуальних житлових будинків» [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку /а.с.15/. Як видно з технічного паспорта виданого [PERSON] на ім`я (замовник) [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] складається із: житлового будинку літ. А-І, загальною площею 123.50 кв.м., житловою площею 83.80 кв.м.; літньої кухні - літ.Б (загальною площею 59.48 кв.м), гаража - літ. В (загальною площею 45.31 кв.м), сарая - літ. Г (загальною площею 45.74 кв.м), вбиральні тимчасової - літ. Д (загальною площею 1,22 кв.м), підвалу - літ. ГІД (загальною площею 34.93 кв.м), гаража - літ. Е (загальною площею 44.00 кв.м), сарая - літ. Ж (загальною площею 54.02 кв.м). Рік побудови житлового будинку 1989 рік. /а.с.6-8/. Отже за час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] було набуте майно, зокрема житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами. Суд вважає, що вищевказане спірне майно, є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи \~на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа\~має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового\~або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,\~ що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу\~VII\~Прикінцевих положень Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності\~ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія\~СК України. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц. Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу спірного майна регулюються нормами\~СК України, оскільки вони продовжили існувати після 01 січня 2004 року. Відповідно до ст.60 СК України, - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України). Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)). Сутність презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року у справі № 742/3129/21 (провадження № 61-9704св22)). Суд не приймає до уваги твердження в судовому засіданні представника [PERSON] про те, що спірний будинок не був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в супереч вищевказаним нормам, представник [PERSON] та відповідачі не спростували презумпцію спільності права власності. Також суд критично ставиться до тверджень представника [PERSON] у відзиві на позов та в судовому засіданні про те, що спірне майно було зареєстровано [PERSON] в 2015 році, тобто після розірвання шлюбу, а тому відсутні підстави для його поділу, з наступних підстав. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Це підкреслив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі\~№ 363/4852/17\~.\~ Також суд вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви представника [PERSON] про застосування строків позовної давності, виходячи з наступного. Статтями\~256,\~257\~та\~261 ЦК України\~ визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій\~статті 72 СК України\~та\~пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Представник відповідача в супереч вимогам ст.81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки як встановлено судом спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, а тому належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, при цьому підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, судом не встановлено. Щодо позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним, то суд вважає, що дана вимога також є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом 10 листопада 2022 року між [PERSON] та його сином [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку. Даний договір зареєстрований в реєстрі за №3003 та посвідчений приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Штефюк Олександром Олександровичем, відповідно до якого [PERSON] подарував синові [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] /а.с.80/. Згідно п.11 даного Договору, дарувальник ( [PERSON] ) зазначив, що вище зазначене нерухоме майно являється його особистою приватною власністю, що викладено в заяві. Як вищевстановлено судом за час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] було набуте майно, зокрема житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з усіма наявними на ньому надвірними господарськими будівлями та спорудами. Дане спірне майно судом визнано об`єктом спільною сумісною власністю подружжя. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369,\~\~статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження\~\~№ 14-325цс18). Як встановлено судом позивач [PERSON] при укладенні оспорюваних договору не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України. При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки\~(якщо відчуження частки відбувається на підставі договору\~купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Аналізуючи вищевикладене,\~заслухавши пояснення\~сторін,\~дослідивши обставини\~справи,\~перевіривши їх\~доказами,\~оцінивши належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності,\~виходячи з\~принципів розумності,\~виваженості та\~справедливості,\~суд дійшов\~висновку,\~що договір дарування житлового будинку від 10 листопада 2022 року, зареєстрований в реєстрі за №3003, є недійсним в цілому, оскільки укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником цього майна, розмір ідеальних часток яких не визначений, тобто позовна вимога про визнання договору дарування недійсним є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Також суд вважає, що слід зазначити, що при посвідченні договору дарування приватний нотаріус перевірив правовий статус [PERSON] , який вказав, що є одноосібним власником майна, тому порушень з боку приватного нотаріуса Вижницького районного\~нотаріального округу\~Чернівецької області\~Штефюком О.О. не вбачається. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені, а тому у відповідності до вимог ст.140 ЦПК України, суд вважає, що необхідно стягнути з відповідачів у рівних частках на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 4451грн. 70коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved