Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

у липні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. В обгрунтування заявлених вимог, посилається на те, що [PERSON] є співвласником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , у якому він проживає більше двадцяти років. У будинку з 2007 року, зареєстрований відповідач [PERSON] , який є сином позивача. Однак, незважаючи на зареєстроване місце проживання, відповідач за вказаною адресою майже ніколи не проживав, однак з реєстраційного обліку не знімається. Позивач вказує, що з часу реєстрації, відповідач жодних зв`язків із ним не підтримує, особистих речей відповідача у будинку немає. Кореспонденцію за вказаною адресою він не отримує. Та взагалі будинком не цікавиться, витрати по сплаті комунальних послуг та утриманню житлового приміщення не несе. Перешкод в користуванні йому не чинилось. Проте, факт реєстрації відповідача за вказаною адресою порушує права позивача на вільне розпорядження та користування майном, в тому числі перешкоджає оформити субсидію. Позивач вимушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Вказані обставини і слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, посилаючись на приписи ст.ст.\~405 ЦК України,\~ст.72 ЖК України. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.07.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду у загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. 02.09.2024 року до адресу суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову. Відповідно до заяви, відповідач просив провести розгляд справи за його відсутності та зазначив що обізнаний з наслідками подання ним заяви про визнання позову. У підготовчому судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити з урахуванням заяви відповідача про його визнання. Треті особи у підготовче судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд, дослідивши подану заяву, вважає про існування достатніх правових підстав, для прийняття рішення по справі в порядку ч.3\~ст.200 ЦПК УКраїни. Підстав для відмови у прийняті заяви відповідача [PERSON] про визнання позову, визначених положеннями ч.4\~ст.206 ЦПК України, судом не встановлено. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється зокрема на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року) Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~статті 150 ЖК УРСР\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі\~статтею 156 ЖК УРСР\~Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. У\~статті 7 ЖК УРСР\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у\~статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 15 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Як\~ЖК УРСР, так і\~ЦК України\~передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях\~71,\~72 ЖК УРСР\~та\~статті 405 ЦК України. Власник житлового приміщення має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Так судом встановлено, що позивач, на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л.П., 15.10.2003 року за реєстровим номером 3748 , є власником 1/3 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] . 2/3 частини вказаного житлового будинку належать [PERSON] (1/3 частина на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л.П., 15.10.2003 року за реєстровим номером 3748, та 1/3 частина на підставі свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, серівя та номер 1777. Виданий 16.11.2023 року приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В.). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, у будинку з 25.04.2007 року зареєстрований відповідач [PERSON] . Разом з тим, як було встановлено судом відповідач [PERSON] за вказаною адресою більше п`яти років не проживає, що підтверджується Актом від 05.07.2024 року, відповіддю на запит адвоката з ВП № 2 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області. Відповідно до\~положень ч.\~4\~ст.\~206\~ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи наведені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач \~права власності на спірний будинок не має, зареєстрований, але фактично за зазначеною адресою не проживає останні 5 років, комунальні послуги не сплачує, ніяких витрат по утриманню будинку не несе, на житло не претендує. З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Приходячи до вказаного висновку суд враховує, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі й шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Обраний позивачем спосіб захисту є вірним. Правові підстави для користування спірним житловим приміщенням відповідачем на теперішній час відсутні. \~У позовній\~заяві позивач\~також просить\~ зняти\~з реєстраційного\~обліку відповідача,\~проте така\~вимога є\~зайвою,\~оскільки така\~вимога окремого\~вирішення у\~даному випадку\~не потребує,\~а задоволення\~позовної вимоги\~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням\~є достатньою\~підставою для\~зняття відповідача\~з реєстрації\~у зазначеному\~будинку,\~у порядку\~встановленому Законом\~ України\~«Про\~свободу\~пересування та\~вільний\~вибір\~місця проживання\~в\~Україні» та Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Outcome: approved