Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із даним позовом. Вказала, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Починаючи з 02 травня 2013 року по даний час [PERSON] (син відповідачів) проживає разом із нею та перебуває на її повному утриманні та вихованні. Біологічні батьки [PERSON] за 10 років проживання дитини разом із нею не цікавились матеріальним забезпеченням дитини, її здоров`ям, вихованням та навчанням. Після 2013 року батьки [PERSON] в селі, де проживає дитина, жодного разу не з`являлись. Відповідачі по справі (батьки дитини) постійно проживали в будинку по [ADDRESS] . У вказаному будинку залишились їх речі, диван, шафа, телевізор, мікрохвильова піч, інша побутова техніка. Відповідачі в 2013 році поїхали до Києва пояснивши, що повернуться додому, однак до цього часу не повернулись. [PERSON] будучи в той час в 5 річному віці, залишився проживати у неї та перебувати на її утриманні. Спочатку перші три роки вона підтримували з його батьками відносини, вони говорили, що перебувають в Києві, говорили, що виїздили до росії в Архангельськ, потім знову говорили, що вони в м.Києві та скоро приїдуть в с.Клембівка, однак до цих пір вони, так і не з`явились. На початку 2017 року, останні взагалі зникли з телефонної мережі і з ними зв`язку з не має. [PERSON] з народження має психічні відхилення, йому необхідно інклюзивне навчання, особливий підхід і цим вона займається, як сама, так і педагог. В цьому році [PERSON] виповнюється 16 років, за відсутності батьків, опікунів, тощо, не має можливості здійснити місце реєстрації його проживання, крім того, [PERSON] можна встановити інвалідність (інвалід-дитинства), однак цих прав він позбавлений в зв`язку з тим, що відсутні батьки. Також [PERSON] міг би користуватись іншими правами як громадянин України, який має бажання проживати разом зі нею. Підставою звернення з вказаною позовною заявою являється те, що відповідачі більше 10 років повністю самоусунулись від надання допомоги та виховання дитини. Тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд стягнути з відповідачів на її користь аліменти у розмірі частини від їх доходів на утримання [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним повноліття. Позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог представник служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області Ляч К.О. в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову та позбавлення відповідачів батьківських прав щодо [PERSON] . Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються показами свідків: Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона працює вчителем початкових класів в ОНЗ «ЗЗСО І-ІІІ ст. с.Клембівка Ямпільської міської ради Вінницької області». Їй відомо, що більше 10 років тому, батьки [PERSON] привезли хлопчика в с.Клембівка Могилів-Подільського району Вінницької області та поїхали, залишивши дитину в [PERSON] . З того часу, відповідачі жодного разу не приїжджали в с.Клембівка та батьків [PERSON] вона жодного разу не бачила, вони життям дитини не цікавляться, тобто самоусунулися від виховання та утримання дитини. [PERSON] був дитиною з обмеженими можливостями, при цьому позивач приділяє багато уваги розвитку та здоров`ю дитини. Свідок [PERSON] в судовому засідання надала наступні покази: вона є вчителем початкових класів в ОНЗ «ЗЗСО І-ІІІ ст.с.Клембівка Ямпільської міської ради Вінницької області». Біологічних батьків [PERSON] вона жодного разу не бачила. Їй відомо, що весною 2013 року [PERSON] та [PERSON] приїжджали в с.Клембівка з [PERSON] . При цьому, вони дитину залишили в с.Клембівка, а самі поїхали та з тих пір, жодного разу не цікавилися життям дитини та відмовилися від виховання хлопчика. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що більше 10 років [PERSON] проживає разом із [PERSON] , вона є хрещеною мамою хлопчика та перебуває у дружніх відносинах з позивачем. З дитинства [PERSON] був дитиною з особливими потребами. Біологічних батьків дитини вона жодного разу не бачила, їй відомо, що вони знаходяться за кордоном. Відповідачі не приймають участі в житті дитини, не цікавляться долею дитини з 2013 року. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні вказала, що вона працює вчителем математики та інформатики в ОНЗ «ЗЗСО І-ІІІ ст. с.Клембівка Ямпільської міської ради Вінницької області» та є класним керівником [PERSON] 5 років. За цей період вона жодного разу не бачила батьків [PERSON] , вони жодного разу не виходили з нею на зв`язок та не цікавились успіхами дитини. Хлопчиком займається [PERSON] . Їй відомо, що більше 10 років тому, біологічні батьки хлопчика приїжджали в с.Клембівка з дитиною в гості, дитину залишили, а самі поїхали. Зазначила, що [PERSON] відноситься до позивача, як до матері, та вона є для нього найближчою людиною. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази встановив, що [INFO] в м.Архангельськ росія народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). З копії договору купівлі-продажу житлового будинку №ВВА№515696 від 09 січня 2004 року встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.6). З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Після реєстрації шлюбу змінила дошлюбне прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON] (а.с.12). З витяга про зареєстрованих в житловому будинку осіб №14-04.1/8-126 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] (а.с.7). З акта обстеження домогосподарства № [NUMBER] встановлено, що по [ADDRESS] у домоволодінні [PERSON] з 02 травня 2013 року проживає неповнолітній [PERSON] . [PERSON] займається утримання, вихованням та забезпеченням належних умов життя дитини понад 10 років. У будинку [PERSON] має свою кімнату та забезпечений всім необхідним, як для дитини його віку. Біологічні батьки дитини участі в житті дитини не беруть. Не цікавляться здоров`ям дитини, матеріальним забезпеченням, навчанням (а.с.11). З довідки №11 виданої сімейним лікарем Клембівської амбулаторії загальної сімейної практики сімейної медицини від 21.02.2024 року встановлено, що [PERSON] має затримку мовного розвитку. [PERSON] виконує обов`язки для підтримки міцного здоров`я [PERSON] , приділяє увагу профілактичним заходам для покращення здоров`я дитини (дитина щоденно виконує фізичні вправи, отримує збалансоване харчування, постійний сторонній догляд від [PERSON] , відпочиває разом із нею на морі (а.с.13). З копії довідки виданої Клембівським старостинським округом від 14.02.2024 року №3/03-04.8 встановлено, що неповнолітній, з особливими фізіологічними потребами [PERSON] , 18 квітня 2008 року протягом 10 років, а саме з 02 травня 2013 року проживає, виховується, навчається та утримується [PERSON] . Біологічні батьки за увесь період проживання дитини, не цікавилися матеріальним забезпеченням, здоров`ям, вихованням та навчанням свого сина [PERSON] . З 2013 року батьки дитини в селі жодного разу не з`являлись (а.с.14). З характеристики виданої ОНЗ «ЗЗСО І-ІІІ ст. с.Клембівка Ямпільської міської ради Вінницької області» від 14.02.2024 року №01-22/62 встановлено, що [PERSON] навчається в даному навчальному закладі з 01 вересня 2015 року. Потребує постійної індивідуальної уваги вчителя. Навчається на початковому та середніх рівнях, спостерігається порушення мовлення, має знижений темп роботи. З перших днів навчання [PERSON] про нього піклується тітка [PERSON] . Остання відповідально ставиться до виховання та навчання дитини, відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Батьки дитини [PERSON] та [PERSON] у вихованні дитини участі не приймають, контакту зі школою, де вчиться дитини не підтримують, школу не відвідують, не проявляють інтересу до успіхів дитини (а.с.15-16). З висновку органу опіки та піклування Ямпільської міської ради та з копії рішення №258 виконавчого комітету Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав від 09 серпня 2024 року встановлено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с.57-58). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін., що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Постановою КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідачів на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не спілкуються із сином [PERSON] більше 10 років, не цікавляться його життям, тобто свідомо обрали такі життєві умови, за якими їх участь у вихованні дитини відсутня, що у свою чергу свідчить про їх ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» заява №70879/11 встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідачів в судовому порядку скасовує лише правовий зв`язок між ними та їх сином, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком, матір`ю та дитиною. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Приймаючи до уваги досліджені судом матеріали справи, суд дійшов висновку щодо правомірності вимог позивача про позбавлення відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з підстав самоусунення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого ухилення від виховання та утримання дитини, відсутності бажання на виконання батьківських обов`язків, на спілкування з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, відсутності прояву інтересу до внутрішнього світу дитини та створення умов для отримання ним освіти, що не спростовано відповідачами під час судового розгляду справи. Водночас відповідачами у справі не надано суду жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, які б підтверджували виконання ними обов`язків виховання та утримання сина, тощо, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо позбавлення відповідачів батьківських прав, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідачі будучи батьком та матір`ю ухиляються від виконання батьківських обов`язків, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечують необхідного харчування, одягу, медичного догляду, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і у сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини, оскільки відповідачі свідомо нехтують своїми обов`язками відносно сина. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до положень статей 168, 169 Сімейного кодексу України, відповідачі, як батьки дитини, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлені права на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з сином, так і з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved