Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) в особі\~представника,\~адвоката Оберемчук\~О.О. звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. В обґрунтування\~позову вказала,\~що з 13.07.1991 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період перебування у шлюбі відповідач діючи в інтересах сім`ї звертався до Бишівської сільської ради народних депутатів Макарівського району з заявою про видачу дозволу на будівництво житлового будинку (сараю, гаражу, літньої кухні). Рішенням виконавчого комітету Бишівської сільської ради народних депутатів Макарівського району 27.06.2007 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво власного житлового будинку (сараю, гаражу, літньої кухні, і т.д.) в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0.10 га виділеної Бишівською сільською радою, що підтверджується Витягом з протоколу. В подальшому Бишівська сільська рада рішенням від 31.07.2007 №74.09.V [PERSON] надала дозвіл на підготовку матеріалів інвентаризації земельних ділянок під будівництво житлового будинку площею 0,10 га по [ADDRESS] . Разом із тим згідно вказаного Витягу з протоколу вбачається, що [PERSON] на момент звернення та отримання дозволу на будівництво був не працюючим та жодних доходів не мав. З метою будівництва для родини житлового будинку та враховуючи, що чоловік не працював, що підтверджується копією трудової книжки, позивачка за період 15.05.2007 -11.11.2007 рр зняла свої депозитні заощадження у валюті доларів США, що підтверджується випискою по рахунку АТ Райфайзер Банк, квитанціями про здійснення банківських операцій. Всі кошти використовувались для закупівлі будівельних матеріалів та оплати послуг будівельників, що підтверджується квитанціями придбання будівельних матеріалів у цей період. 25.02.2008 року Головний архітектор Макарівського району [PERSON] , затвердив Акт розпланування земельної ділянки, виносу вісей житлового будинку та господарських будівель гр. [PERSON] в [ADDRESS] , та на підставі рішення Бишівської селищної (сільської) ради від 27.06.2008 року №б/н виконав розпланування земельної ділянки з виносем вісей житлового будинку та господарських будівель на присадибній ділянці, виділеній гр. [PERSON] під індивідуальну забудову житлового будинку та господарських будівель. Також ним же затверджено на тій же підставі План вказаної земельної ділянки. Цього ж дня відповідач отримав і Свідоцтво на забудову індивідуальної садиби. Після чого було розпочато будівництво. Рішенням Бишівської сільської ради від 31.05.2011 року №56, присвоєно номер на земельну ділянку, яка знаходиться в [ADDRESS] і належить гр. [PERSON] , номер 63а. Потім Рішенням Бишівської сільської ради від 28.02.2013 №214-22-VІ, знову [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га в [ADDRESS] та 0,1000 в [ADDRESS] . Вказане рішення від 28.02.2013 відповідач знову не реалізував. Тому 13.09.2018 року рішенням 164-32-VІІ надано дозвіл з розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. України [PERSON] загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в межах [ADDRESS] . Та підписано Акт встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки. Під час спільного життя, вони як подружжя побудували на земельній ділянці житловий будинок та необхідні господарські споруди та з 2007 року фактично експлуатують об`єкт нерухомості за призначенням. Висновком про відсоток готовності об`єкта нерухомості, вих №1 від 20.07.2022 року, проведено обстеження об`єкта нерухомості житлового будинку (літ. А), розташованого за адресою: [ADDRESS] , обстеженням встановлено, що користувач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , загальний відсоток готовності об`єкта нерухомості становить 100 відсотків. Що також підтверджується Технічним паспортом на будинок. Станом на час звернення до суду з позовом щодо розподілу спільного майна подружжя, шлюб між сторонами не припинено. В Макарівському районному суді Київської області слухається справа з приводу розірвання шлюбу. Окрім цього за час шлюбу подружжя придбали транспортні засоби, а саме: 01.02.2008 року причіп ПФ 01 ФЕРМЕР, 2007 р.в., № шасі [NUMBER] - первинна реєстрація ТЗ для індивідуального власника (ТСЦ 3247)» 12.06.2015 року транспортний засіб ВАЗ 21063, 1294 куб.см., 1986 р.в., № куз. [NUMBER] вторинна реєстрація ТЗ, придбаного в торгівельній організації (ВРЕР ДАІ м. Макарів); 09.07.2021 року транспортний засіб HYUNDAI LANTRA, 1591 ку.см, 1992 р.в., № куз. [NUMBER] перереєстрація ТЗ на нового власника по договору укладеному в ТСЦ (ТСЦ 8041). Всі транспортні засоби були зареєстровані за [PERSON] як власником, оскільки враховуючи українські традиції сторони вважали правильним все реєструвати на голову сім`ї. Вказаними транспортними засобами відповідач користується особисто. Доступу до них позивачці не надає. Також в добровільному порядку розділити об`єкт нерухомого майна відповідач не бажає, створює перешкоди у вільному користуванні ним позивачці, також він не реєструє право власності на вказаний житловий будинок та господарські споруди. Позивач неодноразово пропонувала відповідачу врегулювати даний спір в досудовому порядку, про те все було безрезультатно. Оскільки в добровільному порядку досягти згоди щодо поділу вказаного майна вони не можуть, то в силу приписів ст. ст. 60-70 СК України, позивач просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовується на території [ADDRESS] ; причіп ПФ 01 ФЕРМЕР, 2007 р.в., № шасі [NUMBER] ; транспортний засіб ВАЗ 21063, 1294 куб.см, 1986 р.в., № куз. [NUMBER] ; транспортний засіб HYUNDAI LANTRA, 1591 ку.см, 1992 р.в., № куз. [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовується на території [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму 67\~172,00 грн в якості грошової компенсації 1/2 частки вартості транспортних засобів набутих у шлюбі, а саме: HYUNDAI LANTRA, 1591 ку.см, 1992 р.в., № куз. [NUMBER] ; ВАЗ 21063, 1294 куб.см, 1986 р.в., № куз. ХТА210630Н1628998; причіп ПФ 01 ФЕРМЕР, 2007 р.в., № шасі [NUMBER] ; припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на 1/2 частину транспортних засобів, а саме: HYUNDAI LANTRA, 1591 ку.см, 1992 р.в., № куз. [NUMBER] ; ВАЗ 21063, 1294 куб.см, 1986 р.в., № куз. [NUMBER] ; причіп ПФ 01 ФЕРМЕР, 2007 р.в., № шасі [NUMBER] ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 року дану справу передано на розгляд судді Тандиру О.В. Ухвалою суду від 28.03.2023 року позовну заяву [PERSON] \~прийнято до\~розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання\~відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України.\~ Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду № 278 від 31.05.2023 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2023 року дану справу передано на розгляд судді Білоцькій Л.В. Ухвалою суду від 14.06.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 16.10.2023 року суд повернувся на стадію підготовчого провадження. Від відповідача в особі його представника адвоката Живаги О.В. надійшов відзив, який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві відповідач вказав, що він повністю заперечує позовні вимоги та обставини викладені у позовній заяві. Дійсно два транспортних засоби та автомобільний причіп, про які зазначено у позовній заяві, набуті відповідачем у період спільного шлюбу з позивачкою, хоча і придбані ним за особисті кошти. Однак відповідач повністю заперечує спільність спірного житлового будинку, який він на даний час будує на земельній ділянці, що фактично була власністю його батьків. При цьому вказаний житловий будинок він будує за свої особисті кошти, які отримав за продаж своєї особистої земельної ділянки, що була виділена взамін сертифіката на право на земельну частку (пай). Вказані власні грошові кошти відповідач заощадив спеціально для фінансування будівництва особистого будинку і тримав на двох особистих депозитних банківських рахунках в іноземній валюті (долари США рахунок № [NUMBER] ) та національній валюті (гривня України рахунок № [NUMBER] ) у відділенні Акціонерного «Райффайзен Банк». Вказані грошові кошти [PERSON] використовував протягом 2007 - 2009 років, зазначені обставини та факти підтверджуються довідками та виписками про рахунки, що видані відділенням АТ «Райффайзен Банк» та додані до відзиву. За власні грошові кошти відповідачем були придбані всі будівельні матеріали, суміші, пісок та інше, починаючи від шурупів, закінчуючи сантехнічними матеріалами (труби, крани), вікна, двері, гіпсокартон та все інше необхідне при будівництві. Вказані факти підтверджуються товарними чеками на частину матеріалів, що збереглися у відповідача і додані до відзиву. У заяві позивачка стверджує, що відповідач у період 2007 року та надалі ніде не працював та не мав ніяких доходів, на підтвердження вказаних обставин позивачка подає копію частини трудової книжки відповідача. Однак вважає, що у даному випадку позивачка маніпулює обставинами, оскільки згідно записів у трудовій книжці відповідач здійснював офіційну трудову діяльність як до 2007 року, так і протягом 2007 року та послідуючих років. Окрім того позивачка зазначає, що у період з травня по листопад 2007 року вона використовувала свої заощадження для придбання будівельних матеріалів та оплати послугів будівельників, посилаючись на виписку із банківської установи про грошові кошти та на копії товарних чеків та квитанцій про придбання будівельних матеріалів. Однак вважає, що вказані докази суд повинен оцінювати критично, оскільки вказані докази не підтверджують обставини спору. Так, будівництво житлового будинку [PERSON] розпочав в середині 2008 року і жодних коштів позивачки у період травня - листопада 2007 року у будівництві не використовувалося, так само ніяких її коштів не використовувалося при будівництві будинку і пізніше. Товарні чеки та квитанції про придбання певних будівельних матеріалів, які подані позивачкою достеменно свідчать про те, що покупцем товарів був [PERSON] (тобто відповідач) та невідома відповідачу особа на прізвище « [PERSON] ». Інша частина квитанцій, чеків та актів виконаних робіт про порізку металевих труб та уголків, свідчить що покупцем товарів та послуг був [PERSON] - на його припущення це син позивачки та відповідача, який станом на 2007 рік був неповнолітнім і не приймав участі у будівництві будинку ні грошовими коштами, ні трудовою діяльністю. Оскільки на той йому виповнилося тільки 15 років і він не мав власних доходів та спеціальних навичок для будівельної діяльності. Вказані квитанції свідчать, що [PERSON] придбав металеві труби, кутники та профіль, при цьому такого роду матеріали не використовувались у будівництві. Окрім того вказав, що основна частина банківських дій за 2007 рік, що подані позивачкою свідчать про те, що вона здійснювала придбання валюти у різній кількості, однак ніяким чином не підтверджують те, що вказана валюта була придбана і використана для придбання будівельних матеріалів, оскільки розрахунки з магазинами та підприємцями в Україні здійснюється у національній валюті гривня. При цьому відповідач стверджує, що розрахунковий рахунок у «Райффайзен Банк Аваль» № [NUMBER] належить не позивачці, а її матері, з якого позивачка знімала по дорученню. При цьому вказані грошові кошти також жодним чином не використовувались при будівництві. Відповідач та його представник ніяким чином не заперечують викладені у розділі позовної заяви «Правова позиція позивача», оскільки беззаперечно вказані правові норми існують. При цьому дійсно і Конвенція, і Конституція, і Цивільний кодекс України регулюють відносини щодо володіння та розпорядження особистим майном, вказані норми забезпечують і гарантують непорушність права власності. Однак, відповідач категорично заперечує, що спірний об`єкт незавершеного будівництва, який [PERSON] будує за особисті кошти являється спільним майном подружжя та підлягає поділу. Не підлягають поділу (виділу) самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, або до яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Окрім того, відповідач категорично заперечує вимогу про стягнення з нього грошової суми у розмірі 61 172 гривні 50 копійок у якості компенсації частки у спільній сумісній власності на транспортні засоби та автомобільний причіп, оскільки відповідач не заперечує факт спільності вказаного майна. При цьому, відповідач не заперечує проти визнання права власності та передачі у повне розпорядження вказаних спірних транспортних засобів та автомобільного причепа. Щодо Висновку про відсоток готовності об`єкта нерухомості № 1 від 20.07.2022 року складений ФОП - [PERSON] , яким встановлено, що відсоток готовності об`єкта нерухомості складає 100 %, відповідач вказав, що він переконаний, що даний Висновок не є належним та допустимим доказом обставин, що зазначені у позовній заяві. У відповідності до вимог чинного законодавства готовність об`єкта нерухомості до експлуатації визначається відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю. Окрім того, відповідач повністю заперечує допустимість та належність інших доказів, що подані до позовної заяви, а саме Звіт про незалежну оцінку житлового будинку від 02.01.2023 року наданий суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] та Звіт про оцінку колісних транспортних засобів №2151/23 від 08.03.2023 року, що наданий ТОВ «Консалтингова компанія «ПАРЕТО». У обох Звітах фактично зазначено про те, що отримане значення вартості майна носить ймовірний характер. Оцінювач несе цивільно-правову відповідальність за якість проведеної оцінки. Оцінювач припускає відсутність будь-яких факторів крім оговорених, які можуть вплинути на вартість об`єкта оцінки. В обох Звітах відсутні посилання на те, що спеціаліст чи експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, а також не зазначено, що вказані висновки підготовлено для подачі до суду. Таким чином вважає, що вказані Звіти (Висновки) не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у даній справі. Тому відповідач повністю заперечує той факт, що оплата у сумі 5000 за проведення роботи з експертної оцінки майна може відноситися до судових підлягає стягненню з нього. При цьому вказав, що ніякої експертної оцінки не проводилося. Враховуючи це, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 16.04.2024 року у задоволенні заяви представника позивача адвоката Оберемчук О.О. про відвід судді Макарівського районного суду Київської області Білоцької Л.В. від розгляду даної цивільної справи відмовлено. Ухвалою суду від 03.05.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 07.08.2024 року. Під час судового розгляду були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з позивачкою та відповідачем, перебуває з ними у дружніх відносинах. У будинку в [ADDRESS] проживає позивач, Будинок будували разом, перебували у шлюбі. Заробленими коштами чоловік не бажає ділитися. Також спільно мали автомобіль ВАЗ 2106, ним користується [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою. Будинок сторони будували вдвох. На будівництво кошти також були у обох. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є невісткою відповідача. Будинок сторони у справі будували разом у шлюбі, будувалися щоб проживати окремо від батьків відповідача, Позивач вкладалася в будівництво і фізично (внутрішні роботи) і фінансово. Кошти [PERSON] надала її мати, які отримала від продажу земельної ділянки (паю). Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] та [PERSON] спільно під час шлюбу, з метою жити окремо від батьків, почали будувати будинок, у них були заощадження. [PERSON] також забезпечувала побут. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий зі сторонами, односельці, допомагав при будівництві будинку. Будівництво розпочалося приблизно 2008 році на земельній ділянці, що належала батькам [PERSON] . Вказав, що всі роботи виконував [PERSON] , розраховувався також [PERSON] . Кошти у [PERSON] були від продажу земельної ділянки (паю). Свідок [PERSON] пояснив, що зі сторонами знайомий, сусіди, допомагав на будівництві. Всі роботи робив та розраховувався [PERSON] [PERSON] під час будівництва він не бачив. Будинок почали будувати приблизно 2000 році, на земельній ділянці, що належала матері відповідача. Йому відомо, що у [PERSON] були кошти. Свідок [PERSON] пояснив, що відповідач є його двоюрідним братом. [PERSON] вирішив побудувати будинок на що збирав кошти. Будівництво 2006-2008 роки. Свідок вказав, що допомагав як підсобний робітник. З робочими домовлявся та розраховувався [PERSON] .. [PERSON] не допомагала в будівництві. В подальшому судовий розгляд відкладено на 23.08.2024 року. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позові, вказала, що з 1991 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, за час перебування у якому ними набуто спільне майно подружжя, яке просить поділити. Все майно, яке заявлене у позовній заяві набуте під час шлюбу та спільного проживання однією сім`єю з відповідачем та є об`єктами спільного сумісного володіння. З початку будівництва житлового будинку всі роботи та закупівля будівельних матеріалів, меблів, побутової техніки проводились разом, що також підтвердили свідки. У шлюбі народилося двоє синів і будинок будувався для проживання сім`ї, створення більш комфортніших та кращих умови для проживання і самостійного ведення господарства. Відповідач навмисне заперечує відносини, що притаманні подружжю, тому і надає брехливу інформацію про погіршення відносин (він їздив з нею відпочивати, вони ходили на дні народження, весілля, заручини її племінника), але чекав 17 років, щоб добудувати будинок, облаштувати побут і тепер виганяти її з будинку і стверджує, що все то його, а її нічого немає. Окрім цього просила врахувати, що вона не має іншого житла, на відміну від відповідача. Тому з синами вони проживають в цьому ж будинку. Відповідач не проживає і не збирається з його слів проживати в цьому будинку, хоча весь час перешкоджає їхньому проживанню. Тому, просила суд прийняти і винести справедливе та законне рішення та задовольнити позов в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача адвокат Оберемчук О.О. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позові. Вказала, що бездіяльність відповідача щодо не введення житлового будинку в експлуатацію та небажання ділити будинок з позивачкою, яка разом із ним його будувала. Єдине бажання відповідача залишити все собі. Свідома бездіяльність відповідача щодо не введення житлового будинку в експлуатацію та не здійснення державної реєстрації права власності на нього направлено на позбавлення позивачки права на майно, яке було створено спільно з нею. Вважає, що під час розгляду справи належними доказами, а також допитаними у судовому засіданні показаннями свідків доведено, що спірне майно, а саме житловий будинок та транспортні засоби є спільним майном подружжя, яке побудоване ними разом та придбане у шлюбі та для потреб сім`ї, а відповідач належними та допустимими доказами тих обставин на які посилалася позивач у позові не спростував. У судовому засіданні відповідач та його представник адвокат Живага О.В. позовні вимоги визнали частково. Щодо поділу транспортних засобів не заперечували. Щодо житлового будинку вказали, що він є особистою власністю відповідача, побудований ним за власні кошти, тому поділу не підлягає, окрім того він не введений в експлуатацію. Вислухавши учасників справи, допитавши свідків, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі, [PERSON] та\~ [PERSON] перебувають\~у зареєстрованому\~шлюбі з\~13.07.1991\~року (а.с.\~10 том 1). За час перебування у шлюбі ними набуті транспортні засоби: причіп ПФ 01 ФЕРМЕР, 2007 р.в., № шасі [NUMBER] ; транспортний засіб ВАЗ 21063, 1294 куб.см, 1986 р.в., № куз. [NUMBER] ; транспортний засіб HYUNDAI LANTRA, 1591 ку.см, 1992 р.в., № куз. [NUMBER] . У відповідь\~на адвокатський\~запит,\~Головним сервісним\~центром МВС\~станом на\~14.02.2023\~надано інформацію\~про вказані\~транспортні засоби\~(а.с.\~44-45 том 1). Згідно Звіту\~майна №\~2151/23\~від 03.03.2023\~року ринкова\~вартість вказаних\~вище транспортних\~засобів складає\~134\~345,00\~грн (а.с.\~66-111 том 1). Позов в цій частині відповідачем визнано, та визначена вартість транспортних засобів не заперечувалась. Тож враховуючи, що відповідач не заперечує, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовується на території [ADDRESS] , судом встановлено наступне. Згідно копії\~Витягу з\~протоколу рішення\~виконкому Бишівської\~сільської (селищної)\~Ради народних\~депутатів від\~27.06.2007\~року,\~ [PERSON] надано\~дозвіл на\~будівництво власного\~житлового будинку\~(сараю,\~гаражу,\~літньої кухні\~і т.д)\~в [ADDRESS] \~на земельній\~ділянці розміром\~0,10\~га (а.с.\~11 том 1). Згідно копії Архівного витягу з рішення Бишівської сільської\~ради від\~31.07.2007\~року №\~74.09.V\~та додатку\~до нього,\~ [PERSON] надано\~дозвіл на\~підготовку матеріалів\~інвентаризації земельних\~ділянок під\~будівництво будинків,\~господарських споруд\~та ведення\~особистого селянського\~господарства (а.с.\~12 том 1). Випискою по рахунку № [NUMBER] АТ «Райффайзен Банк» за період з 15.05.2007 11.11.2007 року (а.с. 13-14 том 1), а також квитанціями та заявами на видачу готівки (а.с. 15-25 том 1) підтверджується, що [PERSON] мала особисті кошти. Також товарними чеками, квитанціями, накладними, актами (а.с. 26-32 том 1) підтверджується, що в період перебування позивачки з відповідачем у шлюбі нею придбавалися різні будівельні матеріали. Посилання відповідача на те, що в документах вказані прізвища замовника « [PERSON] , Жарко» а відтак вони не можуть бути належними доказами того, що саме позивачем були куплені будівельні матеріали, суд не приймає, оскільки вони не спростовані належними та допустимими доказами. До копії трудової книжки виданої на ім`я відповідача, як вказаного позивачем доказу того, що відповідач не працював, а тому позивачка за період 15.05.2007-11.11.2007 рр зняла свої депозитні заощадження у валюті доларів США для будівництва будинку, суд відноситься критично. 25.02.2008 року головний архітектор Макарівського району [PERSON] , затвердив Акт розпланування земельної ділянки, виносу вісей житлового будинку та господарських будівель гр. [PERSON] в [ADDRESS] , та на підставі рішення Бишівської селищної (сільської) ради від 27.06.2008 року №б/н, виконав розпланування земельної ділянки з виносем вісей житлового будинку та господарських будівель на присадибній ділянці, виділеній гр. [PERSON] під індивідуальну забудову житлового будинку та господарських будівель. Також ним же затверджено на тій же підставі План вказаної земельної ділянки. Цього ж дня відповідач отримав і Свідоцтво на забудову індивідуальної садиби. Після чого було розпочато будівництво (а.с. 37-39 том 1). Рішенням Бишівської сільської ради від 31.05.2011 року №56, присвоєно номер на земельну ділянку, яка знаходиться в [ADDRESS] і належить гр. [PERSON] , номер 63а (а.с. 40 том 1). Потім Рішенням Бишівської сільської ради від 28.02.2013 №214-22-VІ, знову [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га в [ADDRESS] та 0,1000 в [ADDRESS] (а.с. 41 том 1). Як вказала позивач та що не спростував відповідач, вказане рішення від 28.02.2013 відповідач знову не реалізував. 13.09.2018 року рішенням 164-32-VІІ надано дозвіл з розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. України [PERSON] загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в межах [ADDRESS] . Та підписано Акт встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки (а.с. 42, 43 том 1). Висновком про відсоток готовності об`єкта нерухомості, вих №1 від 20.07.2022 року складений ФОП - [PERSON] , проведено обстеження об`єкта нерухомості житлового будинку (літ. А), розташованого за адресою: [ADDRESS] , обстеженням встановлено, що користувач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , загальний відсоток готовності об`єкта нерухомості становить 100 відсотків, що також підтверджується Технічним паспортом на будинок (а.с. 46-51 том 1). Згідно звіту\~про незалежну\~оцінку житлового\~будинку від\~02.01.2023\~року наданий\~суб`єктом оціночної\~діяльності ФОП\~ [PERSON] \~вартість спірного\~житлового будинку\~складає,\~400\~000,00\~грн (а.с.\~52-64 том 1). Щодо посилання відповідача на те, що вказаний висновок та звіт є неналежними доказами тих обставин на які посилається позивач у позові, оскільки вони не містять даних про те, що спеціаліст чи експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, а також що їх підготовлено для подачі до суду, суд зазначає, що вказані висновок та звіт складені особами, на яких не покладається обов`язок вказувати про їх обізнаність щодо кримінальної відповідальності за завідомо неправдивий висновок. Також судом встановлено, що вказаний житловий будинок не введено в експлуатацію, право власності на нього не зареєстровано. Дослідивши відзив відповідача та додані до нього докази (а.с. 217-247 том 1), на які він посилається як на підставу для спростування викладених позивачем у позові вимог, суд вважає, що ним не спростовано належними та допустимими доказами обставин зазначених позивачем та доданих до позову доказів щодо того, що позивач не приймала матеріальної участі у будівництві спірного житлового будинку. Також в матеріалах справи містяться фото житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3-11 том 2), з яких вбачається, що житловий будинок добудований та в ньому проведений ремонт. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23.10.2023 року житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що умови проживання задовільні, кожна кімната обладнана меблями та техніко відповідно до призначення. До будинку підключено електропостачання, інтернет, підведено газ. За даною адресою проживає без реєстрації [PERSON] з 2007 року і по даний час (а.с. 12). Згідно копії довідки № 114 від 08.03.2023 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований в [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13 том 2). Згідно платіжних інструкцій, рахунків (а.с. 16-19 том 2) слідує, що [PERSON] сплачувала за розподіл природного газу, за спожитий природний газ за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи заявлені [PERSON] позовні вимоги, суд керується також наступним. У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 372\~ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України. Статтею 60\~СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.\~61\~СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.\~70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331\~ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень статті 331\~ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначене не свідчить про те, що не будучи житловим будинком у юридичному аспекті, об`єкт незавершеного будівництва не може бути поділений за позовом одного із подружжя. Аналіз положень статей 181, 331\~ЦК України дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, а тому суд має право здійснити поділ такого об`єкта, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво. Таким чином, для визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя необхідно встановити, чи не відноситься такий об`єкт до самочинного будівництва, оскільки, якщо будівництво є самочинним, то визнати право власності на нього як на об`єкт незавершеного будівництва неможливо. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Відповідно до вимог статей 328 та 329\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом\~зазначених норм\~матеріального права\~до прийняття\~новоствореного нерухомого\~майна до\~експлуатації та\~його державної\~реєстрації право\~власності на\~це новостворене\~нерухоме майно\~як об`єкт\~цивільного обороту\~не виникає,\~у такому\~випадку особа\~є власником\~лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (справа № 14-56цс22). У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва. Отже, відповідно до статей 60, 69, 70 СК України спірні транспортні засоби сторонами набуті за час шлюбу за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу у рівних частках. Але в силу положень ст. 71 СК України, враховуючи що спірні транспортні засоби є річчю неподільною, а також, що ними користується відповідач, то позивачка має право на отриманню компенсації у розмірі половини ринкової вартості даних транспортних засобів. Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині поділу транспортних засобів є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] об`єкту незавершеного будівництва житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовується на території [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права на 1/2 його частину, слід вказати також наступне. В даному випадку, суд встановив, що спірне майно [PERSON] та [PERSON] є об`єктом незавершеного будівництва, який не зданий в експлуатацію та який не зареєстрований у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим неможливо визнати його спільною сумісною власністю подружжя, а тому є підстави для визнання за позивачкою [PERSON] права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва. Докази,\~які б\~свідчили,\~що вказане\~вище спірне\~ майно\~придбане (побудоване)\~за кошти,\~які належали\~ лище\~одному з\~подружжя особисто\~та те,\~що вказаний\~будинок як\~зазначив відповідач,\~будувався для\~його матері,\~у справі\~відсутні,\~в тому\~числі не\~підтверджується вказане\~і показами\~свідків, презумпція рівності часток подружжя не спростована. Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат слід вказати наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 5343,45 грн. (за задоволені судом вимоги) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134\~ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Так, на підтвердження понесених витрат на надання правової (правничої) допомоги позивачкою подано договір про надання правничої (правової) допомоги № 83/23 від 08.02.2023 року (а.с. 112 том 1), Додаткову угоду від 08.02.2023 року (а.с. 115 том 1), платіжну інструкцію на суму 1000,00 грн (а.с. 116 том 1), Додаткову угоду від 16.03.2023 року (а.с. 117 том 1), платіжну інструкцію на суму 6000,00 грн (а.с. 118 том 1), ордер (а.с. 121 том 1). Згідно зазначених позивачем у заяві судових витрат, витрати на професійну правничу (правову) допомогу складають 12 000,00 грн., які повністю підтверджені наданими належними доказами. Тому враховуючи вищезазначені норми суд приходить до висновку про їх стягнення з відповідача на користь позивача. Крім того, позивачем понесено витрати на проведення роботи з експертної оцінки майна в сумі 5000,00 грн (а.с. 119, 120 том 1), які у відповідності до ст. 139 ЦПК України, також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial