Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

До Вінницького районного суду Вінницької області звернулось Акціонерне товариства «УкрСиббанк» з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення суми 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2009 році АТ «УкрСиббанк» звернулось до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17.09.2019 по справі № 2-1433/09 позов було задоволено і стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість по кредитному договору в розмірі 476\~166, 01 гривень та судові витрати. Виконання рішення тривало деякий час і було виконано повністю у гривнях у грудні 2020 року. Станом на 13.11.2023 за кредитним договором залишається не погашеною сума по кредиту у розмірі 44\~922, 50 доларів США. Враховуючи порушення відповідачами грошового зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про солідарне стягнення з відповідачів на користь АТ «УкрСиббанк» за період з 13.11.2020 по 23.02.2022 3 % річних в сумі 999, 15 доларів США. Також, представник позивача просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 04.12.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 03.01.2024 матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.02.2024 цивільну справу прийнято до свого провадження і продовжено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із процесуальними документами, копією позовної заяви із доданими до неї документами та судовими повістками, направлені неодноразово відповідачу [PERSON] за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 90-91, 101-102, 114-115, 121-122, 138-139, 153-154, 167-168) У зв`язку із чим, судом було повідомлено відповідача [PERSON] про розгляд справи також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. (а.с. 113, 120, 136, 152, 164) Таким чином, суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача [PERSON] про розгляд справи. Отже, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач [PERSON] був належним чином повідомлені про розгляд справи. Також з матеріалів справи вбачається, що адвокат відповідачки [PERSON] був ознайомлений із матеріалами справи 02.01.2024, що підтверджується відповідною розпискою та клопотанням. (а.с. 62, 66) У строк, визначений ухвалою суду від 04.12.2023 від відповідачів відзиви на позов не надійшли. Ухвалою суду від 14.05.2024 у позивача було витребувано належним чином засвідчені копії первинних бухгалтерських документів про сплату [PERSON] та/або [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 11302560000 від 22.08.2009 на виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.10.2009 по справі № 2-1433/09. На виконання вимог вищевказаного судового рішення позивачем 05.06.2024 надано виписку про сплату заборгованості за кредитним договором. (а.с. 140-142) В судовому засіданні, яке відбулось 15.08.2024, адвокатом відповідачки [PERSON] [PERSON] було подано письмові пояснення щодо питань, які виникли після одержання від позивача витребуваних судом доказів. 15.08.2024 судом, враховуючи положення ч. 5 ст. 174 ЦПК України, були прийняті до розгляду вищевказані додаткові письмові пояснення адвоката відповідачки, про що постановлено відповідну ухвалу не виходячи до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою та на виконання вимог ухвали суду від 14.05.2024, чи клопотання від учасників справи на адресу суду не надходили. Представник позивача та відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, представник позивача та відповідач [PERSON] не з`явились в судове засідання без поважних причин. Водночас, від представника позивача 15.08.2024 на адресу суд надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність із зазначенням про підтримання позовних вимог. Судом не встановлено, що нез`явлення представника позивача перешкоджає вирішенню спору. Адвокат відповідачки [PERSON] [PERSON] не заперечував щодо розгляду справи у відсутність представника позивача та співвідповідача [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, клопотання представника позивача та думку адвоката відповідачки, а також положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність представника позивача та співвідповідача [PERSON] (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). В судовому засіданні адвокат відповідачки [PERSON] [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. Також адвокат відповідачки просив суд застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Твердження позивача про те, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 17.09.2019 по справі № 2-1433/09 з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «УкрСиббанк» було солідарно стягнуто заборгованість по кредитному договору, як те зазначено у позовній заяві, не відповідають дійсності. Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, у справі № 2-1433/09 Вінницьким районним судом Вінницької області 19.10.2009, а не 17.09.2019, було ухвалено заочне рішення, яким солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11302560000 від 22.02.2008 в сумі 476\~166, 01 гривень, а також судові витрати: 1\~700, 00 гривень судового збору і 30, 00 гривень витрат за ІТЗ розгляду цивільної справи. (а.с. 25-26) Відповідно до нової редакції статуту АТ «УкрСиббанк» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками АКІБ «УкрСиббанк». (а.с. 7-12) У зв`язку із укладенням 04.07.2008 [PERSON] шлюбу, нею було змінено прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження. (а.с. 93зв.-94) За твердженням позивача, вищевказане рішення Вінницького районного суду Вінницької області, яке набрало законної сили 30.10.2009, відповідачами було виконано повністю у грудні 2020 року. Водночас, з позовної заяви вбачається повідомлення позивачем про те, що станом на 13.11.2023 за кредитним договором залишається непогашеною сума по кредиту у розмірі 44\~922, 50 доларів США. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення адвоката відповідачки в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а інші юридичні факти. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом ст.ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Оскільки на підставі рішення Вінницького районного\~суду Вінницької\~області від\~19.10.2009\~по справі\~№ 2-1433/09\~ між сторонами виникло саме грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вищевикладене також\~узгоджується із\~правовою позицією висловленою Верховним\~Судом в\~постанові від 16.05.2018 у справі\~№ 459/3560/15-ц, а також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. За\~ змістом\~ наведеної\~ норми\~ закону\~ нарахування\~ 3 % річних вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Вищевикладене узгоджується\~із правовою\~позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18. Як вбачається із виписки, наданої позивачем на виконання вимог ухвали суду від 14.05.2024, [PERSON] на виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 19.10.2009 по справі № 2-1433/09 було сплачено: -09.09.2020 176\~664, 55 гривень; -07.10.2020 98\~115, 94 гривень; -11.11.2020 98\~115, 94 гривень; -21.12.2020 1\~572, 73 гривень; -10.12.2020 98\~115, 94 гривень; -13.11.2023 5\~310, 91 гривень, що разом становить суму в розмірі 477\~896, 01 гривень (476\~166, 01 гривень заборгованість за кредитним договором + 1\~730, 00 гривень судові витрати). (а.с. 142) Таким чином, вищевказане судове рішення було виконане в повному обсязі 13.11.2023. З ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 13.11.2023. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦПК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Водночас, право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Вищевикладене узгоджується\~із правовою\~позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц. Судом встановлено, що право пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання у позивача виникло з моменту набрання рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.10.2009 у цивільній справі № 2-1433/09 законної сили, тобто з 30.10.2009. Позивач пред`явив вимоги про стягнення 3 % річних за період з 13.11.2020 до 23.02.2022. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Адвокатом відповідачки\~подано заяву\~про застосування\~позовної давності. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із даним позовом 24.11.2023. (а.с. 43) За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. При цьому, вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою в будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних. Право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, як встановлено судом, порушено відповідачами. Судом прийнято до уваги, що із 12.03.2020 на усій території України був установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, були продовжені на строк дії такого карантину (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених зокрема\~ст.ст.\~257,\~258 України, на строк дії такого карантину. Також, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і наразі триває.\~ Згідно із\~п.\~19\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У відповідності до ч. 2 і ч. 3 ст. 263 ЦК України у разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин; від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Судом встановлено, що запровадження на території України карантину і введення воєнного стану, припадають на період виникнення у позивача права на звернення до суду із даним позовом. Отже, виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку, що строк на звернення позивачем до суду із цим позовом, не сплив. Судом перевірено розрахунок нарахування позивачем 3 % річних і встановлено його невідповідність вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного. Як встановлено судом, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.10.2009 по справі № 2-1433/09 було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11302560000 від 22.02.2008 в сумі 476\~166, 01 гривень, а також судові витрати в сумі 1\~730, 00 гривень. Виконання судового рішення відбувалось боржником в національній валюті гривні, як те вбачається із виписки, наданої позивачем на виконання вимог ухвали суду від 14.05.2024. Отже, грошове зобов`язання за судовим рішенням, відповідальність за прострочення якого є предметом спору у даній справі, визначено в національній валюті гривні. Відповідно й нарахування 3 % річних за прострочення такого зобов`язання повинно відбуватись лише в гривні. Водночас, позивач здійснив розрахунок 3 % річних і пред`явив вимоги про їх стягнення із відповідачів в іноземній валюті. Позивач не має права змінювати валюту грошового зобов`язання, встановлену судовим рішенням, яке набрало законної сили. Як вже суд зазначав, за\~ змістом\~ ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання. В даному випадку, грошового зобов`язання визначеного в національній валюті гривні. Відповідальність боржників за прострочення грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, полягає в отриманні компенсації (плати) від боржників за користування останніми утримуваними грошовими коштами, належними до сплати позивачу, саме в національній валюті, а не іноземній. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Позивач, скориставшись своїми процесуальними правами, розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, пред`явивши саме ті вимоги, які вважав за необхідне. Суд, в свою чергу, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу виключно в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом солідарного стягнення з відповідачів на його користь за прострочення грошового зобов`язання за рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 19.10.2009 по справі № 2-1433/09 3 % річних в сумі 999, 15 доларів США, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2\~684, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 22.11.2023. (а.с. 4) Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем. До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідачі не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed