Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» (далі- АТ «Ідея банк») про визнання недійсним договору та відсутності заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 21.04.2017 він уклав з АТ «Ідея банк» кредитний договір №ВОЗ.293.70377 на суму 31200 грн., при цьому отримав готівкою лише 25000 грн. 21.06.2017 він уклав кредитну угоду №С13.177.73081 (кредитна картка) з кредитним лімітом 25000 грн. Впродовж квітня-листопада 2017 року він здійснював передбачені договором та угодою платежі. Наприкінці вересня 2017 року банк заблоковував картку з невідомих йому причин в односторонньому порядку. На початку жовтня 2017 року в банку йому запропонували підписати 21.06.2017 заяву про акцепт публічної оферти, проте він відмовився. 23.10.2017 він зробив платіж на суму 5246 грн., проте картку не розблокували. Він неодноразово звертався до банку з заявами про неможливість виконання умов недійсного договору, проте відповіді не отримав. Вважає факт блокування банком картки в односторонньому порядку та неможливість користуватись нею фактом одностороннього припинення договору з боку відповідача. Станом на березень 2018 року він вніс на кредитний рахунок 10375,98 грн. Крім того, від ТОВ «ФК «Суперіум» надходили вимоги про повернення боргу в сумі 77000 грн. за кредитну угоду №С13.177.73081 від 21.06.2017 та кредитним договором №ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017. Проте ніяких повідомлень про передачу банком права вимоги ТОВ «ФК «Суперіум» він не отримував. Просив: визнати недійсним договір від 15.11.2023, укладений між АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум»; визнати недійсним кредитний договір №ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017, укладений між ним та АТ «Ідея банк»; визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за кредитним договором №ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017; визнати недійсною угоду №С13.177.73081 від 21.06.2017, укладену між ним та АТ «Ідея банк»; визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за угодою №С13.177.73081 від 21.06.2017. 16.01.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 02.09.2024 постановлено ухвалу про закриття провадження у справі в частині вимог: визнати недійсним кредитний договір №ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017, укладений між ним та АТ «Ідея банк»; визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за кредитним договором №ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017; визнати недійсною угоду №С13.177.73081 від 21.06.2017, укладену між ним та АТ «Ідея банк»; визнати відсутність у нього заборгованості перед АТ «Ідея банк» за угодою №С13.177.73081 від 21.06.2017. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивач вже звертався з аналогічними вимогами до суду, але йому було відмовлено в задоволенні заявлених вимог, про що Голосіївським районним судом міста Києва у справі №752/14522/19 ухвалено рішення від 17.02.2020, яке було залишено без змін відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 10.02.2022. За вимогою про визнання недійсним договору факторингу позивач не залучив ТОВ «ФК «Суперіум». Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 21.04.2017 між сторонами укладений кредитний договір №ВОЗ.293.70377 про надання кредиту на поточні потреби в сумі 31200 грн. на 36 місяців зі змінною ставкою в розмірі 15,5% річних. 21.06.2017 між сторонами укладено угоду №С13.177.73081 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки з кредитним лімітом в сумі 25000 грн. Сторонами не оспорюється та обставина, що 15.11.2023 між АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум» був укладений договір, за яким банк відступив право вимоги до позивача за укладеними договорами. Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1, 4 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а томуналежними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. У справі, що розглядається, сторонами договору від 15.11.2023, є АТ «Ідея банк» та ТОВ ФК «Суперіум». При цьому позов пред`явлено [PERSON] лише до АТ «Ідея банк», ТОВ ФК «Суперіум» до участі в справі не залучалось. Позивач клопотань про залучення ТОВ ФК «Суперіум» співвідповідачем не заявляв. Оскільки позивач пред`явив позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона договору до участі в справі не залучена, то відсутні підстави для задоволення позову внаслідок неналежного складу відповідачів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи, що у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі, а позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави

Outcome: dismissed