Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із тим, що правовстановлюючий документ на вищевказаний будинок виданий на ім`я чоловіка спадкодавця - [PERSON] . В свою чергу, відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, яким просила визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті брата, [PERSON] , померлого [INFO] право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що нотаріусу не були надані оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, якою позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити, а також не заперечують щодо задоволення зустрічних позовних вимог. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, якою первісні позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення, зустрічні позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісні та зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належав житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 14 вересня 1971 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2-5689, укладеного у період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] набуто [PERSON] у 1971 році, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент набуття права власності і виникнення спірних правовідносин, тому суд застосовує норми Кодексу України про шлюб та сім`ю. Відповідно до довідки наданої комунальним підприємством «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 03.09.2024 року за № 1305, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] побудований до 1991 року та відповідно до листа Державної архітектурно - будівельної інспекції України від 01.09.2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року» житлові будинки збудовані до 05.08.1992 року не підлягають до здачі в експлуатацію та не є самочинним будівництвом. Об`єкти збудовані без дозвільних документів, відсутні. Згідно договору купівлі - продажу № 2-5689 від 14.09.1971 року посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, власниками зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами є [PERSON] . Станом на 01.01.2013 року право власності не зареєстроване. Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до вимог статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Отже, житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а частки у праві власності є рівними та складають по кожному. Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS] був збудований у період з 1971 по 1985 роки. Згідно п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. У своєму листі № 8.4-35/18/1 від 23.02.2016 року, Міністерство юстиції України зазначило: «Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі». Отже, будинки, які побудовані до 1992 року не підлягають введенню в експлуатацію, не належать до самочинного будівництва і документом, який підтверджує відповідність його будівельним нормам, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.04.2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина, до якої входить вищезазначене спадкове майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За життя спадкодавець заповіту не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 30961351 від 05.07.2012 року наданою приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Арнаут О.В., згідно якої інформація про заповіт складений та посвідчений від імені [PERSON] відсутня. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України є: - дружина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 27.10.1970 року, виданого Муравлівським сільським відділом РАЦСу Ізмаїльського району Одеської області; - мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.10.1948 року, виданого виконавчим комітетом Муравлівської сільської ради Суворовського району. Окрім цього, після смерті [PERSON] спадкоємцем другої черги відповідно до ст. 1262 ЦК України, є його сестра - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.10.1948 року, виданого виконавчим комітетом Муравлівської сільської ради Суворовського району. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як було з`ясовано судом, [PERSON] на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем [PERSON] , що підтверджено записом в будинковій книзі на спадковий будинок, тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1264 ЦК України встановлено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Судом встановлено, що [PERSON] , яка є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , у передбачений ст. 1270 ЦК України строк звернулася до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. із заявою про відмову від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті сина [PERSON] , померлого [INFO] на користь своєї доньки (сестри спадкодавця) - [PERSON] , що підтверджено нотаріально посвідченою заявою від 05.07.2012 року. В свою чергу, відповідачка [PERSON] у передбачений ст. 1270 ЦК України строк звернулася до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Арнаут О.В. із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджено нотаріально посвідченою заявою від 05.07.2012 року, тому вважається такою, що фактично прийняла спадщину відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.07.2023 року, виданого Ізмаїльським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізмаїльському районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина, до якої входить: частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з яких частина належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 14 вересня 1971 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2-5689 та ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, а частину будинку вона прийняла після смерті чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] , однак не оформила. Відповідно до ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до заповіту від 28 листопада 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого за № 3977, [PERSON] , усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати заповіла [PERSON] , [INFO] . Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Так, позивач [PERSON] у передбачений ст. 12710 ЦК України строк звернувся до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , що підтверджено нотаріально посвідченою заявою від 03.10.202 року, тому вважається таким, що фактично прийняв спадщину відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи викладене, іншим (крім судового) шляхом захистити права позивачів за первісним та зустрічним позовом неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених первісних та зустрічних позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивачів за первісним та зустрічним позовом такими, що підлягають захисту в зв`язку з чим задовольняє первісний та зустрічні позови. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved