Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

31 січня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу та державного реєстратора Луніної Тетяни Анатоліївни, [PERSON] , Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу та державного реєстратора Шатернікової Тетяни Миколаївни про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1125 від 17.06.2021 року та скасування рішення державного реєстратора № 58818641 від 17.06.2021 року, визнання недійсним договору іпотеки № 13 від 11.02.2022 року та скасування рішення державного реєстратора № 63402321 від 11.02.2022 року, а також вирішити питання щодо стягнення судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є спадкоємцем квартири за заповітом, яка була нібито продана [PERSON] влітку 2021 року, однак позивач має докази відсутності волі спадкодавця на укладення договору купівлі-продажу. [PERSON] помер [INFO] . У [PERSON] була у власності квартира [ADDRESS] . [PERSON] приходився позивачу вітчимом, був одружений з матір`ю позивача, яка померла в 2006 році. У січні 2022 року, приїхавши на похорон свого вітчима [PERSON] , позивач дізнався, що нібито влітку 2021 року [PERSON] продав свою квартиру третім особам. Однак позивач, [PERSON] , підтримував регулярний зв`язок з вітчимом, і останній жодного разу не згадував про намір продати квартиру. [PERSON] до моменту своєї смерті продовжував проживати в цій квартирі. Після смерті вітчима позивач своєчасно, у строки, визначені законом, звернувся із заявою про прийняття спадщини, що призвело до відкриття спадкової справи № 8/2022 від 28.01.2022 року. Однак нотаріус, відкривши спадкову справу, зазначив про неможливість видачі свідоцтва на спадщину через те, що в державних реєстрах спірна квартира вже зареєстрована на відповідача, що перешкоджає оформленню права власності на квартиру на користь позивача. Позивач наполягає на тому, що [PERSON] не мав наміру продавати квартиру. Це підтверджується тим, що [PERSON] проживав у цій квартирі до моменту своєї смерті і не повідомляв ні своїх родичів, ні сусідів про намір продати житло. Більше того, [PERSON] залишався проживати у квартирі, яку нібито продав, понад півроку після укладення договору купівлі-продажу, що не відповідає умовам договору. На підтвердження відсутності волі на продаж квартири, позивач зазначає, що [PERSON] звернувся до поліції 9 червня 2021 року із заявою про втрату свого паспорта у квітні 2021 року. У відповіді поліції, датованій 23 червня 2021 року, зазначено, що паспорт не було знайдено, і [PERSON] було рекомендовано звернутися до органів державної міграційної служби для отримання нового паспорта. Водночас договір купівлі-продажу був укладений 17 червня 2021 року, що свідчить про можливе шахрайство. Позивач також вказує, що дії відповідача та невстановлених осіб мають ознаки шахрайства з метою незаконного заволодіння майном [PERSON] , а саме квартирою [ADDRESS] . У зв`язку з цим, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. На підставі цієї заяви було порушено кримінальну справу та внесено відповідний запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12022221130000647 від 27.01.2022 року за ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 січня 2022 року, справу було передано на розгляд судді Колеснику С.А. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2022 відкрито загальне позовне провадження. 03.02.2022 року, до суду надійшла заява від позивача щодо забезпечення позову. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.02.2022 заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову у справі № 953/1392/22 задоволено. Вжито заходи забезпечення позову у цивільній справі № 953/1392/22 за позовною заявою [PERSON] до відповідачів [PERSON] , Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Луніної Тетяни Анатоліївни про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення державного реєстратора, шляхом заборони будь-яким особам відчуження квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] до набрання законної сили судовим рішенням по вказаній справі (а.с.113-115 т.1). 29.11.2022 року представник позивача подав до суду заяву про зміну предмету позову (а.с. 6-14 т.2). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.03.2023 року прийнято до розгляду заяву представника позивача [PERSON] адвоката Терещенко Катерини Іванівни про зміну предмета позову. В подальшому розглядати справу з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с.145-146 т.2). У заяві про зміну предмету позову від 29 листопада 2022 року, представник позивача доповнив вимоги, зазначивши, що після відкриття провадження у справі, а саме 11 лютого 2022 року, відповідачка, усвідомлюючи можливість витребування спірної квартири на підставі судового рішення, передала квартиру в іпотеку, нібито отримавши під неї позику. Цей договір іпотеки, на думку позивача, перешкоджає реалізації його права на отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно та має бути визнаний судом недійсним, згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Представник позивача також посилався на факт укладення іншого договору іпотеки з іншими особами ще у січні 2022 року. В матеріалах справи міститься заява про зміну предмету позову від 22 лютого 2022 року, з якої та доданих доказів вбачається, що іпотека була оформлена на іншу особу, а саме [PERSON] , але згодом скасована, оскільки відповідні зміни не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначена угода згодом була повністю видалена з реєстру. Це, на думку представника позивача, свідчить про намагання відповідачки зберегти об`єкт будь-якими доступними юридичними засобами. Позивач також посилається на підробку підпису [PERSON] та заявляє про необхідність проведення судової почеркознавчої експертизи. Для цього представник позивача подав клопотання про витребування доказів, зокрема зразків підпису [PERSON] , а також оригіналів оскаржуваних договорів та всіх документів, що стали підставою для укладення оспорюваних угод і проведення приватними нотаріусами дій щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.05.2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с.162-165 т.2). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова 11.08.2023 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (а.с .85-88 т.3). 27.09.2023 року до Київського районного суду м. Харкова надійшов висновок експертизи № 22421 від 19 вересня 2023 року. Згідно з висновком, підписи та короткі рукописні записи на договорі купівлі-продажу квартири від 17 червня 2021 року, а також на заявах від 17 червня 2021 року (індекси 316/02-03 та 317/02-03), були виконані не [PERSON] , а іншою особою (особами)(а.с.91-115 т.3). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29.09.2023 відновлено провадження у справі (а.с.118 т.3). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.11.2023 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с.176-178 т.3). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду а.с.214-216 т.3). Представник позивача - адвокат Терещенко К.І., у судове засідання не з`явилася, 16.08.2024 подала до суду заяву про проведення судового розгляду за її відсутності, вказала, що позовну заяву підтримує та просить її задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.54 т.4). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, але не надали відзиву на позовну заяву, і жодних інших заяв по суті справи від них не надходило (а.с.49,50 т.4). Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луніна Т.А. про дату та час проведення судового засідання повідомлена судом своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила (а.с.46 т.4). Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шатернікова Т.М. через початок повномасштабного вторгнення покинула територію України та не уклала договорів на своє заміщення, що підтверджується листом від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 49752/44622-26-23/15.6 від 18 жовтня 2023 року (а.с.146 т.4). Поштові відправлення з ухвалами суду та судовими повістками, які надсилалися на адресу місцезнаходження відповідачів, були повернуті до суду з відмітками АТ «Укрпошта» про відсутність адресата за вказаною адресою. Відповідачі не повідомляли суд про зміну свого місцезнаходження. Згідно з пунктом 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, які проживають разом з ним. Якщо адресат або його родина відсутні за зазначеною адресою, працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження листа. Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням листа, працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», засвідчену підписом та відбитком календарного штемпеля, і повертає лист до суду. На підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі. Отже, судова повістка вважається врученою у день проставлення цієї відмітки у поштовому повідомленні. Це положення узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18), та інших постановах Верховного Суду. Крім того, для встановлення фактичного місця проживання відповідачки [PERSON] , суд, за клопотанням представника позивача, адвоката Терещенко К.І., звернувся із запитом до Національної соціальної сервісної служби України для отримання відомостей з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (ВПО). Згідно з отриманими даними, [PERSON] має статус ВПО, і судові повістки були направлені як за адресою її реєстрації, так і на вказаний нею номер телефону. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясував фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, та об`єктивно оцінив докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, встановив наступне: Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи виключно за зверненням особи, поданим згідно з цим Кодексом, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках, передбачених цим Кодексом. [INFO] помер [PERSON] . Цей факт підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 26 січня 2021 року Відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) (а.с. а.с.20 т.1). Позивач прийняв спадщину, що підтверджується витягом із спадкового реєстру № 68301961 від 28 січня 2022 року, інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіт/спадкові договори) та довідкою "Щодо відкриття спадкової справи на підставі заяви про прийняття спадщини" вих. № 37/01-16 від 28 січня 2021 року, виданою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Оленою Поліщук (а.с. 38 т.1). Заяву про прийняття спадщини було зареєстровано у реєстрі спадкових справ за № 19 від 28 січня 2022 року, і на її підставі було заведено спадкову справу № 8/2022. Це свідчить, що позивач прийняв спадщину в строки, визначені чинним законодавством. Спадкування відбулося за заповітом, який був посвідчений 27 лютого 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Швидкіною О.О. та був чинним на момент відкриття спадщини (а.с. 25 т.1). Інших спадкоємців немає. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка включала в себе, зокрема, квартиру [ADDRESS] , загальною площею 55,7 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м. Право власності [PERSON] на цю квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 2а-06-259158 від 31 березня 2006 року, виданим на підставі розпорядження № 3505, виданого відділом приватизації державного житлового фонду управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради (а.с.26-27 т.1). Загальні положення про спадкування, передбачені главою 84 Цивільного кодексу України, визначають спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України, строк для прийняття спадщини становить шість місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або відмовитися від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, має право отримати свідоцтво про право на спадщину. Стаття 1297 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Однак, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 295885185 від 22 січня 2022 року, спірна квартира була продана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1125 від 17 червня 2021 року (а.с.33-34 т.1). Враховуючи викладене, позивач стверджує, що квартира [ADDRESS] , вибула з власності [PERSON] без його волі. Між неволодіючим власником (позивачем) і володільцем цього майна (відповідачем) відсутні договірні відносини, і майно перебуває у володінні відповідача без підстави укладеного з власником договору. Таким чином, між сторонами не існує та ніколи не існувало жодних юридичних відносин, що дає підстави для витребування вищезазначеного майна. Крім того, позивач вважає, що для ефективного захисту його порушеного права необхідно не лише витребувати та повернути майно, але й поновити запис про право власності на ім`я [PERSON] на спірну квартиру та скасувати право власності [PERSON] на це майно. Такий спосіб захисту відповідає законодавству. У даному випадку дійсність оспорюваного правочину купівлі-продажу заперечується спадкоємцем, який є позивачем у справі. Оскільки визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним безпосередньо впливає на можливість включення цієї квартири до складу спадщини, позивач має конкретний майновий інтерес у цьому договорі. Таким чином, позивач є заінтересованою особою в розумінні частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України і має право оспорювати договір відчуження майна, яке належало [PERSON] . Крім того, слід врахувати позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, висловлену в постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Суд зазначив, що недійсність договору як приватноправова категорія має на меті не допустити або припинити порушення цивільних прав та інтересів або ж відновити їх. Ініціювання спору про недійсність договору, якщо воно не спрямоване на захист цивільних прав та інтересів, є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ці обставини, на переконання суду, мають місце у даній справі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, з урахуванням пояснень учасників процесу, суд приходить до висновку необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 22421 від 19 вересня 2023 року (а.с.91-114 т.3), підписи на договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 червня 2021 року, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Луніною Т.А., а також на заявах на ім`я нотаріуса, не належать [PERSON] . Ці підписи були виконані іншими особами. Крім того, для проведення експертизи приватний нотаріус ХМНО Луніна Т.А., на виконання вимог ухвали Київського районного суду м. Харкова від 22 травня 2023 року, надала оригінал оскаржуваного договору та всі документи, що стали підставою для його укладення. Серед наданих документів була копія паспорта [PERSON] , яка не містила його фото, а натомість містила фото іншої особи, невідомої позивачу. Цей факт також підтверджується копією листа ГУ ДМС в Харківській області № 6301.6.1.-20531/63.1-23 від 15 листопада 2023 року та засвідченою копією заяви про видачу паспорта [PERSON] (форма № 1) (а.с. 151-152 т.3), які були надані на запит представника позивача. У листі ГУ Пенсійного фонду в Харківській області від 12 червня 2023 року № 2000-0902-7/79558 (а.с. _153-154 т.3) також міститься копія паспорта [PERSON] , яка має той самий номер та інші дані, що й паспорт, наданий невідомими особами приватному нотаріусу Луніній Т.А. під час укладення оспорюваної угоди, але фотографія на цих документах не відповідає тій, що була надана нотаріусом Луніною Т.А. до суду. У матеріалах справи, зокрема до позовної заяви, позивач долучив відповідь на звернення [PERSON] про втрату паспорта громадянина України, подану до поліції 9 червня 2021 року, за 8 днів до укладення оспорюваної угоди. Відповідь поліції, датована 23 червня 2021 року, підтверджує, що паспорт [PERSON] не було знайдено, і рекомендувала звернутися за отриманням нового паспорта (а.с.35-36 т.1). У матеріалах справи також міститься талон на електронну чергу на ім`я [PERSON] на 11 серпня 2021 року для отримання паспорта громадянина України (а.с.37 т.1). Аналіз цих доказів у їх сукупності дозволяє дійти логічного висновку про відсутність наміру [PERSON] продати свою квартиру та вказує на ознаки кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним заволодінням його майном невстановленими особами. Крім того, у документах, наданих приватним нотаріусом Луніною Т.А., які стосуються оспорюваної угоди, міститься нібито оригінал правовстановлюючого документа на квартиру, а саме свідоцтва про право власності на житло від 31 березня 2006 року (реєстраційний номер 2а-06-259158), виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради на підставі розпорядження № 3505 від 31 березня 2006 року (а.с.31 т.3). Однак під час розгляду справи судом було встановлено, що оригінал цього документа, наданий позивачем, відповідає дійсності, а згідно з листом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 10 лютого 2022 року № 1087, жодних дублікатів цього документа не видавалося, і звернень від [PERSON] щодо їх виготовлення не надходило. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 315080434 від 14 листопада 2022 року, двокімнатна квартира [ADDRESS] була предметом договору позики та договору іпотеки, укладених відповідачкою [PERSON] з відповідачем [PERSON] 11 лютого 2022 року. Договір іпотеки № 3 від 11 лютого 2022 року був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Шатерніковою Т.М. та зареєстрований на підставі рішення № 63402321 від тієї ж дати. Крім того, з інформаційної довідки № 298182332 від 7 лютого 2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка була долучена до заяви про зміну предмету позову від 22 лютого 2022 року, стало відомо, що [PERSON] , як власник майна, уклала договір позики та договір іпотеки № 115 від 26 січня 2022 року з [PERSON] . Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Онищенко С.В. та зареєстрований на підставі рішення № 63065730 від 26 січня 2022 року. Позивач звертає увагу на те, що [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] , а тому укладення договору іпотеки має штучний характер і спрямоване на незаконне утримання майна. З огляду на ці обставини, позивач вважає за необхідне, разом із задоволенням вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, також задовольнити вимогу про припинення договору іпотеки від 11 лютого 2022 року, зареєстрованого за № 63402321. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та відсутністю повідомлення про поважні причини їхньої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки всіх учасників справи на судове засідання, або якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 Цивільного кодексу України, обов`язок доведення його недійсності покладається на особу, яка вимагає визнання цього правочину недійсним, у даному випадку на позивача. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання правочину недійсним є недотримання вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, під час укладення правочину. Якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на законних підставах, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3 і статті 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стала практика Європейського суду з прав людини (серед інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний" або "публічний" інтерес; чи є таке втручання пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом і добросовісно набула його у власність. Для оцінки додержання "справедливого балансу" у питаннях позбавлення майна важливими є обставини, за яких майно було набуте у власність, а також поведінка особи, з чиєї власності майно витребовується. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 5 і 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, за винятком випадків, коли суд має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи ті обставини, що [PERSON] не підписував договір купівлі-продажу, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, а також той факт, що договір був укладений без волі та згоди [PERSON] і для укладення цього договору був поданий паспорт на ім`я [PERSON] , проте який містив фотокартку іншої особи, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 17 червня 2021 року за реєстровим №1125 слід визнати недійсним. Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено право власника на витребування майна з чужого незаконного володіння. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи задоволення вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 17 червня 2021 року недійсним у зв`язку з тим, що правочин був укладений без підпису та волі [PERSON] , існують правові підстави для застосування механізму захисту, передбаченого статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України, шляхом витребування квартири [ADDRESS] з володіння відповідачів на користь позивача, [PERSON] . У пунктах 28 та 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що правила частини першої статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частина третя цієї ж статті передбачає, що якщо майно було набуте безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо суд встановить, що набувач знав або міг знати про наявність перешкод для укладення правочину, зокрема про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні майна законному власнику як фактично (шляхом його фактичного володіння), так і юридично (через відновлення відповідних записів у державних реєстрах). Встановивши, що [PERSON] не мав наміру і не здійснював жодних дій щодо відчуження спірної квартири, і що майно вибуло з його володіння проти його волі шляхом відчуження його особами, які не мали на це права, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Це включає витребування квартири від набувача на користь позивача, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також відновлення запису про право власності за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Щодо вимог про визнання недійсним договору іпотеки від 11 лютого 2022 року, зареєстрованого за № 63402321, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які визначені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу під час укладення правочину. Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства та його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Відповідно до частин 2 і 3 статті 215 Цивільного кодексу України, правочин є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому випадку визнання цього правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на законних підставах, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України. Аналіз цих статей свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує захист прав власника від порушень з боку будь-яких осіб. За загальним правилом, власник самостійно розпоряджається своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 583 Цивільного кодексу України, заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належать майнові права, а також особа, якій власник речі або майнових прав передав право на їх заставу. Згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умови, що це майно належить іпотекодавцю на праві власності або господарського відання і може бути відчужене відповідно до законодавства. Таким чином, з наведених норм випливає, що право особи на відчуження майна у власність третіх осіб, передання в користування (оренду) чи іпотеку законодавець пов`язує з наявністю права розпорядження річчю, яке належить власнику або уповноваженій особі. Укладення договору іпотеки особою, яка фактично не є власником майна, є підставою для визнання такого договору недійсним. Також суд бере до уваги доводи позивача щодо того, що укладення договору іпотеки не було спрямоване на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між [PERSON] та [PERSON] , а мало на меті утримання майна, що належить позивачу. Оскільки власником майна є [PERSON] , укладення договору іпотеки, яке порушує вимоги законодавства, є недійсним. З огляду на визнання договору іпотеки недійсним, суд вважає за необхідне припинити заборону відчуження спірної квартири, вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нерухомого майна, накладену приватним нотаріусом ХМНО, та припинити запис про іпотеку спірної квартири, внесений приватним нотаріусом ХМНО. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи виключно за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно з ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Національні суди мають вибирати способи тлумачення, які включають акти законодавства, відповідну практику та наукові дослідження. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб судові рішення не викликали сумнівів. Частиною 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, юридичних осіб та інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи наведені обставини та висновки суду, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved