Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно заінтересованої особи [PERSON] . У заяві вказує, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04.09.2023 року між нею та [PERSON] було розірвано шлюб. Проте, після розірвання шлюбу [PERSON] і надалі продовжує приходити за її місцем проживання, що за адресою в [ADDRESS] , користується її майном, вчиняє безлад у квартирі та сварки з нею. Вона постійно потерпає від психологічного та фізичного насильства. Дане насильство проявляється у погрозах її життю та здоров`ю, висловлюваннях відносно неї нецензурною лайкою образливого характеру, неодноразовому застосуванні фізичного насильства. Так, з часу припинення їх шлюбних відносин, [PERSON] залишив їх місце проживання, його місце проживання їй не відоме. Кривдник періодично приходить до неї додому, тому з метою свого захисту вона вимушена звертатись на гарячу лінію «102» та викликати поліцію. Зокрема, лише за липень було зареєстровано чотири таких звернень. Відносно [PERSON] було складено 3 протоколи про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП та двічі притягнуто до адміністративної відповідальності. Квартира, в якій вона проживає, належить їй особисто. Кривдник до квартири ніякого відношення не має. Вона побоюється за власну безпеку та переживає за своє майно, у зв`язку з чим вимушена звернутись за захистом до суду. Просить видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , [INFO] та встановити заходи тимчасового обмеження прав кривдника строком на шість місяців, а саме: заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори, в будь-який спосіб спілкуватися з нею [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - заборонити перебувати в місці її проживання за адресою [ADDRESS] та наближатись до її житла менше ніж 50 метрів. Ухвалою суду від 19.08.2024 року провадження у справі було відкрито. У судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримала. Пояснила суду, що колишній чоловік [PERSON] переслідує її, вчиняє з нею сварки, погрожує її подругам. Він налаштував їх спільного п`ятнадцятирічного сина проти неї та намовляє його забирати її речі. Син працює разом із батьком у ресторані та переважно перебуває із ним. Він впускає [PERSON] до її квартири, коли вона перебуває на роботі без її відома. Колишній чоловік може чекати її на вулиці чи у під`їзді, вона боїться повертатись додому. Кривдник відмовляється повністю забирати свої речі з квартири, хоча вона їх склала та в будь-який час готова їх віддати. [PERSON] є матеріально забезпеченим, має у власності ресторан, дорогий автомобіль марки «Ауді q7» та мотоцикл. Шлюб між ними було розірвано саме за заявою кривдника. Вона не хоче більше із ним спілкуватись та мати будь-яких стосунків. На даний час із нею вимушена проживати у квартирі її бабуся, оскільки вона боїться колишнього чоловіка. Просить заяву задовольнити. Представник [PERSON] заяву підтримав у повному обсязі, обґрунтовуючи доводами, аналогічно викладеним у заяві, просив заяву задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти поданої заяви. Вказував на те, що вжиття відносно нього обмежувальних заходів порушить його права. Він дійсно намагається налагодити відносини із [PERSON] , оскільки хоче примиритися. Йому необхідно телефонувати до неї, оскільки у них спільний син. До квартири він приходить та навідує їх спільного сина. У нього дійсно є ресторанний бізнес, де він переважно і перебуває. Будь-якого насильства стосовно колишньої дружини не вчиняв. У будинку [ADDRESS] він проживав тривалий час, а тому там у нього є друзі, яких він періодично навідує. У задоволенні заяви просив відмовити. Представник заінтересованої особи [PERSON] заперечував проти поданої заяви. Пояснив суду, що терміновий заборонний припис було складено у відсутності [PERSON] та з численними порушеннями, а тому вони із ним не погоджуються. У квартирі [ADDRESS] проживає спільний син сторін, з яким батькові необхідно спілкуватися та відвідувати. Просив відмовити у задоволенні заяви. Суд, заслухавши пояснення заявниці та її представника, заінтересованої особи та його представника, дослідивши письмові докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до наступних висновків. Зокрема, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15.10.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04.09.2023 року позов [PERSON] було задоволено, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.9-11). Відповідно до витягів із Державного реєстру речових прав від 11.04.2024 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.15-16). Як вбачається з відповіді ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 02.08.2024 року, у період часу з 04.09.2023 року по 02.08.2024 року [PERSON] з приводу вчинення домашнього насильства її колишнім чоловіком [PERSON] зверталась чотири рази (а.с.12-13). 31.07.2024 року Управлінням патрульної поліції в Чернівецькій області представнику заявника було надано відповідь, в якій повідомлено, що з 04.09.2023 року на спецлінію «102» сім разів надходили повідомлення від [PERSON] про те, що її колишній чоловік [PERSON] вчиняє по відношенню до неї домашнє насильство (а.с.14). Постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.11.2023 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 гривень. Постановою суду встановлено, що [PERSON] 21.10.2023 року о 13 год. 00 хв., перебуваючи в [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , чим було завдано шкоди її здоров`ю (а.с.19-20). Також, постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05.06.2024 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень. Постановою суду встановлено, що [PERSON] 04.05.2024 року о 10 год. 00 хв., перебуваючи в [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , а саме умисні дії психологічного та фізичного характеру, що полягало у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою, притиснув ступню дверима, чим було завдано шкоди її здоров`ю (а.с.17-18). Окрім того, судом встановлено, що відносно [PERSON] вже тричі виносились термінові заборонні приписи, зокрема: терміновий заборонний припис серії АА №174947, терміновий заборонний припис серії АА №380675 від 04.05.2024р., терміновий заборонний припис серії АА №449064 (а.с.17, 19, 21). Відповідно до правил ст.350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства. Частиною 2 ст.3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких, зокрема, колишнє подружжя. Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно п.14 ч.1 ст.1 цього Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (п.17 ч.1 ст.1 Закону). Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частиною 2 ст. 26 вказаного Закону передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно ч.4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Згідно з п.3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Таким чином, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису необхідно встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] піддавалася різним формам домашнього насильства та враховуючи те, що [PERSON] продовжує вчиняти дії, спрямовані на влаштування зустрічі та подальшого спілкування із заявницею, що у судовому засіданні він не заперечував та мотивував тим, що у них є спільна дитина і у зв`язку з чим йому необхідно спілкуватися із колишньою дружиною, приходить до висновку, що наявні ризики продовження у майбутньому домашнього насильства. Згідно з ч.4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. При вирішенні питання застосування заходів тимчасового обмеження прав особи щодо заборони перебувати у місці проживання - перебування заявника, а також щодо заборони наближатися на визначену відстань до місця проживання заявника, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 квітня 2020 року по справі №754/11171/19. Також Верховний Суд у зазначеній постанові зробив висновок, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом №2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. З огляду на встановлені судом обставини щодо наявності психологічного/фізичного насильства, яке чинить [PERSON] відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , існування між сторонами неприязних відносин, неодноразове притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, винесення тимчасових заборонних приписів відносно нього, суд приходить до висновку, що існує реальна ймовірність повторного вчинення домашнього насильства кривдником, а тому заявник, яка є жертвою такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». При цьому, суд відхиляє аргументи [PERSON] щодо необхідності спілкування із [PERSON] , оскільки у них є спільна неповнолітня дитина. Так, судом встановлено, що спільному сину сторін конфлікту на даний час виповнилось 15 років, а отже він відповідно до вимог Закону наділений обмеженою цивільною дієздатністю та в силу свого віку здатний окремо спілкуватися з кожним із своїх батьків. Одночасно суд враховує, що [PERSON] протягом тривалого часу проживав спільно з заявницею у квартирі [ADDRESS] , а тому, в силу цієї обставини, його зауваження щодо наявності у нього у вказаному будинку друзів, яких він інколи відвідує, є слушними. Натомість, заявницею у межах даної справи не було надано доказів застосування [PERSON] відносно неї фактів фізичного насильства. Тому для забезпечення ефективного захисту слід застосувати обмежувальний припис шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, встановлених ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», зокрема, заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори, в будь-який спосіб спілкуватися з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, а також заборонити перебувати в місці її проживання за адресою [ADDRESS] . Застосовані обмежувальні заходи жодним чином не порушать прав та інтересів [PERSON] , оскільки вказана квартира у його власності не перебуває та не є його місцем проживання. Відповідно до вимог ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи відносяться за рахунок держави. Згідно ч.4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial