Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) у квітні 2023 року звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), третя особа: Національний банк України (надалі за текстом - НБУ), про захист прав споживачів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31.03.2021 між позивачем та відповідачем 1 був укладений договір № 60200164970 про отримання товарів в системі «ПлатиПізніше» (надалі за текстом - Договір № 60200164970). Як зазначає позивач, Договір № 60200164970 є договором прямого лізингу, а тому на нього поширюються норми спеціального законодавства, зокрема, у тексті даного договору має бути обов`язково зазначено лізингодавця. При цьому, відповідач навмисно приховав, що здійснює господарську діяльність на ринку фінансових послуг без отримання відповідної ліцензії НБУ. Станом дату звернення позивача до суду з позовом, відповідач не передав позивачу будь-якого товару, не надавав будь-яких документів (рахунок № 34727 від 31.03.2021 року, накладна, акт приймання-передання, паспорти на товари, сертифікати якості (відповідності) товарів, гарантійний талони, перелік знаходження місць сервісного обслуговування, тощо), а позивач не здійснював оплату на користь відповідача за Договором № 60200164970. На думку позивача, Договір № 60200164970 було укладено неповноважною особою з порушеннями вимог щодо письмової форми правочину. Зазначив, що відповідно до норм Закону України «Про фінансовий лізинг» передання споживачу товару в оренду на умовах лізингу (прямий лізинг) може здійснювати тільки лізингодавець. Таким чином, обов`язковою умовою договору лізингу має бути сторона - лізингодавець, а у разі відсутності такої сторони договору договір має ознаки нікчемності та не створює будь-яких наслідків для інших сторін договору. При цьому, відповідач не є лізингодавцем в розумінні ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», а отже, у Договорі № 60200164970 відсутній лізингодавець, який за законом має право на укладення договору прямого лізингу з позивачем. Посилаючись на ст. 228 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, позивач просив захистити його права споживача та визнати нікчемним Договір від 31.03.2021 року за № 60200164970, як договір прямого лізингу, через відсутність ліцензії НБУ у відповідача на укладання договору лізингу та через відсутність у договорі сторони договору лізингодавця. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року позовну заяву [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа: Національний банк України, про захист прав споживачів передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 травня 2023 року, справу передано на розгляд судді Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 29.04.2024 року відповідач подав до суду клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 29 квітня 2024 року клопотання відповідача було задоволено, залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фангарант Груп» ( надалі за текстом - ТОВ «ФК «Фангарант Груп») до участі в цивільній справі № 759/7208/23 у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача. 02.05.2024 року до суду від НБУ надійшли письмові пояснення на позовну заяву. в яких зазначається, що відповідно до норм процесуального права та норм законодавства, що регулює діяльність НБУ, рішення у даній справі не може вплинути на його права та інтереси як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. По суті спору зазначено, що спірний договір не можна віднести до правочинів, які порушують публічний порядок, оскільки останній не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку. 17.05.2024 року позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 травня 2024 року клопотання позивача залишено без задоволення. Відповідачем направлено відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 07.05.2024 року. У відзиві відповідач зазначив, що підстави, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги про визнання нікчемним Договору № 60200164970, не відповідають обставинам справи, а дії позивача направлені на уникнення відповідальності за взяті на себе зобов`язання за даним Договором. Доказів визнання вказаного Договору недійсним, нікчемності правочину матеріали справи не містять, а тому, останній є чинним на даний момент і має виконуватися сторонами в повному обсязі відповідно до його умов та положень чинного законодавства України. У зв`язку з викладеним, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. ТОВ «ФК «Фангарант Груп» у своїх поясненнях, отриманих судом 31.05.2024 року, погоджується з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, та з позицією НБУ, наведеною у письмових поясненнях на позовну заяву. Крім того, посилається на те, що позивач неодноразово звертався з до суду з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, і чинність Договору № 60200164970 встановлена Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 22 липня 2022 року, яке залишено в силі Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року, Рішенням Авдіївського міського суду Донецької області від 22 лютого 2023 року, яке залишено в силі Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, Рішенням Авдіївського міського суду Донецької області від 11 травня 2023 року та Рішенням Авдіївського міського суду Донецької області від 07 серпня 2023 року у справі № 217/92/23, яке залишено в силі Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року. Договір №60200164970 є дійсним, в судовому порядку недійсним не визнаний, а тому, ТОВ «ФК «Фангарант Груп» вважає вимоги позивача безпідставним та незаконними. Позивачем також подавалися до суду відповідь на відзив та додаткові пояснення. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 31.03.2021 року між відповідачем та позивачем було укладено Договір № 60200164970. Цей Договір укладено в електронній формі, відповідно до положень п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Сторони не оспорювали факту укладення даного договору, а тому, вказане не потребує додаткового доказування відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Як передбачено договором, клієнт отримує товари (послуги) у Постачальника на умовах цього Договору та згідно обраного Клієнтом Пакету фінансування, а Постачальник забезпечує надання товарів (послуг) Клієнту. В момент підписання цього Договору всі існуючі і майбутні права Постачальника за цим Договором відступаються на користь Процесинг-центра (п. 8.1). Отже, про відступлення прав вимоги за Договором позивач повідомлений у письмовій формі згідно п. 8.1 Договору, а також умов на першій сторінці Договору. Порядок отримання товарів (послуг) Клієнтом визначається цим Договором та Правилами отримання товарів в системі «ПлатиПізніше» в редакції згідно Наказу № 05/02-18 від 05.02.2018 року (надалі за текстом - Правила), що є невід`ємною частиною цього Договору. Клієнт ознайомлений з копією Правил в електронній формі на сайті paylater.com.ua (п. 8.2). Якщо за умовами Пакету фінансування не вказано інше, надання Клієнту товарів (послуг) відбувається в момент підписання цього Договору Клієнтом та Постачальником. У разі, якщо момент підписання цього Договору не співпадає у часі з моментом надання Клієнту товарів (послуг), Клієнт може отримати товари (послуги) на підставі іншого первинного документа (накладної або акту). При цьому, датою отримання Клієнтом товарів (послуг) вважається дата підписання Клієнтом відповідного первинного документа (накладної або акту). Підпис Клієнта на цьому Договорі та/або накладній (акті) свідчить про отримання товарів (послуг) в належній якості, кількості та комплектації (п. 9.1). Позивач підписом підтвердив ознайомлення та погодження з умовами, викладеними в п.п. 8.1, 9.1 Договору. Вказані обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний про особу, на користь якої має сплачувати грошові кошти за отриманий товар та поставив у договорі свій підпис, погодившись із запропонованими умовами. Підписами на цьому Договорі Сторони засвідчили необхідність здійснення Клієнтом оплати Платежу при укладенні цього Договору у повному розмірі, передбаченому Пакетом фінансування, в строк до моменту фактичного отримання Клієнтом Товару (п. 9.3). Клієнт ознайомився з Правилами, зміст Правил є зрозумілим для Клієнта, і він погоджується їх дотримуватись та виконувати (п. 13.7). Розрахункова загальна сума платежів за Договором становила 27 604 грн, платіж при укладанні договору 2 760,40 грн. Умови пакету фінансування: Вид Договору: для товарів - прямий лізинг, для послуг - надання послуг з розстроченням платежів; Платіж при укладенні договору (від розрахункової загальної суми платежів): 10% Кількість місячних платежів (крім першого): Постачальником зазначено відповідача, Клієнтом - позивача, Процесинг-центром - ТОВ «ФК «Фангарант Груп». Судом встановлено, що умови Договору № 60200164970 сторонами виконано, позивачем сплачено перший платіж за договором у встановлені строки, позивачем сплачено 2 822,09 грн 31.03.2021 р., з 31.03.2021 по 30.07.2021 позивачем своєчасно здійснювалися оплати згідно Графіку сплати місячних платежів, наведеного в Договорі, товар позивачем отримано у строки, встановлені договором. Претензій до його якості, комплектації позивач не мав. 07.12.2017 року між ТОВ «ФК «Фангарант Груп» та відповідачем укладено договір № 2017120701 про участь постачальника в системі «ПлатиПізніше». За цим договором постачальник відповідно до п. 1.1, постачає товари клієнтам (надає послуги) та відступає ТОВ «ФК «Фангарант Груп» права вимоги платежів та право власності на товари в якості забезпечення грошових вимог за договорами з клієнтами, а ТОВ «ФК «Фангарант Груп» здійснює факторингове фінансування відступлених прав разом з усіма правами вимоги до клієнтів, що випливають з умов, на яких було здійснено постачання клієнтам товарів та надання послуг. Даний договір підписаний сторонами, недійсним не визнавався та був чинним станом на 31.03.2021 року (на час укладання договору між позивачем та відповідачем). Отже, на підставі даного договору всі права вимоги платежів, у тому числі за Договором, перейшли до ТОВ «ФК «Фангарант Груп». Згідно з Розпорядженням № 455 від 02.03.2017 року про видачу ТОВ «ФК «Фангарант Груп») ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), відповідач має право на вказану діяльність. Вказане підтверджується у тому числі і Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи. Відповідно до Платіжного доручення № 4273 від 31.03.2021 року платником Фангарант Груп ТОВ перераховано на користь отримувача відповідача 20 703 грн. Призначення платежу - авансування за особовим рахунком № [NUMBER] . Таким чином, умови Договору № 60200164970 щодо постачання, отримання товару, внесення першого внеску, авансування за особовим рахунком, сторонами виконані. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений тільки в тому випадку, коли таку заборону встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України), при цьому згода боржника на заміну кредитора не потрібна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Отже, між сторонами укладено 31.03.2021 року договір прямого лізингу, для укладення якого за чинним на момент укладення вказаного Договору законодавством України, не вимагалось отримання відповідної ліцензії. Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів існування обставин, що свідчили б про недійсність Договору № 60200164970, умови вказаного Договору щодо постачання, отримання товару, внесення першого внеску, авансування за особовим рахунком, сторонами виконані. У позовній заяві позивач посилається на недотримання при укладенні Договору положень Закону України «Про фінансовий лізинг», як на підставу нікчемності Договору. Разом з тим, норма, яка містить підстави нікчемності, має бути чинною на момент вчинення правочину. Так, Договір №60200164970 був укладений 31.03.2021 року, а зазначений Закон набрав чинності лише 13.06.2021 року, а отже, дане посилання позивача є безпідставним. Суд також зазначає, що позовна вимога про визнання правочину нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин є нікчемним. Крім того, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. За приписами статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження позовних вимог про визнання договору нікчемним, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed