Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

02 липня 2024 року [PERSON] , заінтересована особа: Перша Білгород-Дністровська державна нотаріальна контора звернувся із заявою, у якій просить суд встановити факт приналежності [PERSON] , [INFO] , РНКОПП: [NUMBER] , заповіту від 11.06.2015 від [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого в реєстрі під № 46. Мотивував свої вимоги тим, що [PERSON] , [INFO] звернувся вчасно до Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори, за адресою: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Олімпійська, 12, та отримав лист роз`яснення від 22.06.2024 року за № 654/02-14 в якому вказано, що: «На Ваше усне звернення щодо роз`яснення порядку отримання Свідоцтва про право на спадщину за заповіт на все нерухоме майно, після померлої [INFO] [PERSON] , Перша Білгород-Дністровська державна нотаріальна контора Одеської області повідомляє наступне: Згідно з ч. 1 ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Талий правочин с вчиненим з моменту його державної реєстрації. Наданий Вами заповіт, посвідчений [PERSON] , секретарем виконавчого комітету Руськоіванівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 11 червня 2015 року, за реєстровим № 46, підписано спадкодавцем, проте, не зареєстровано. Також в вищевказаному заповіті допущено помилки, а саме Прізвище спадкодавця вказано « [PERSON] », замість [PERSON] ». Для вирішення даного питання було рекомендовано звернутися до суду. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 0 липня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку окремого провадження. У судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, проте в прохальній частині заяви вказав, що розгляд справи просить провести за його відсутності. Представник заінтересованої особи Державний нотаріус Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Саданов О.В. у судове засідання не з`явився, 27.06.2024 надав на адресу суду заяву, з якої вбачається, що розгляд справи просить провести за його відсутності. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали заяви та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04 січня 2024 року Виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області вбачається, що [PERSON] померла [INFO] /а.с.7/. Відповідно до копії заповіту, посвідченого [PERSON] , секретарем виконавчого комітету Руськоіванівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 46 вбачається, що прізвище заповідача вказано « [PERSON] ». Згідно з копією листа №654/02-14 від 22.06.2024 заявнику рекомендовано звернутися до суду, оскільки наданий заповіт, посвідчений [PERSON] , секретарем виконавчого комітету Руськоіванівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 11 червня 2015 року, за реєстровим № 46, підписано спадкодавцем, проте не зареєстрований, крім того у заповіті допущено помилки, а саме прізвище спадкодавця вказано « [PERSON] », замість « [PERSON] ». Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. За нормою ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини. У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 953/6430/22 зроблено правовий висновок, що зміст положень частини третьої статті 294 ЦПК України не свідчить, що суд в справах окремого провадження про встановлення факту має повністю замінювати заявника в доказовій діяльності та на власний розсуд визначати та збирати докази. Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити факт належності спадкоємцю заповіту. У заяві заявник посилається, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] що підтверджується: копію паспорту та копію свідоцтва про смерть [PERSON] . Однак, суд позбавлений можливості з вказаних документів встановити, що [PERSON] дійсно є матір`ю [PERSON] , оскільки інших відповідних доказів матеріали справи не містять та заявником не надано. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту. В заяві має бути зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується, до заяви має бути приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що аргументи заявника, якими він мотивув свої вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Outcome: dismissed