Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

В лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області Поліщук А.О., в якому просив визнати недійсним договір від 04 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А.О., укладений між [PERSON] та [PERSON] , реєстр. номер № 94. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він з відповідачем [PERSON] з 20.10.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 11 грудня 2015 року вони за сумісні кошти купили квартиру під [ADDRESS] . За згодою позивача, куплю - продаж було оформлено на [PERSON] , у зазначеному договорі покупець лише вона та і в подальшому в реєстрі нерухомого майна власницею квартири зазначається лише вона. Позивач зазначає, що таке оформлення було зроблено у зв`язку з тим, що вже на той час у нього була велика заборгованість перед податковою (Білоцерківською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області) та Приватбанком.? Заборгованість хоча і рахувалася за ФОП [PERSON] , в разі стягнення в примусовому порядку, стягувалося б з всього майна в тому числі фізичної особи. Також ним було вирішено, що іншого варіанту як подача заяви про банкротство ФОП [PERSON] не має. І в цьому випаду арбітражним керуючим було б звернено стягнення на все його майно. Тому він та відповідачі (все обговоривши та погодившись) вирішили фіктивно переоформити (подарувати) на мати [PERSON] - [PERSON] . 04 лютого 2016 року Приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А.О. був зареєстрований договір дарування квартири під [ADDRESS] на мати [PERSON] - [PERSON] , реєстр, номер № 94. Позивач вказує, що даний договір був спрямований виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від боржника у зобов`язанні до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому, за його рахунок, судового рішення про стягнення грошових коштів. 23 лютого 2016 року постановою Господарського суду Київської області по справі № 911/208/16 було визнати банкрутом ФОП [PERSON] та встановлено, що продажу підлягає все майно фізичної особи - підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси, якщо інше не передбачено цим Законом. По даній справі було встановлено, що кредиторська заборгованість фізичної особи-підприємця [PERSON] перед Білоцерківською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області складає 827904,71 грн. В рамках даної справи від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» була заява від 21.04.2016 р. про визнання кредиторських вимог у розмірі 535260,85 грн. Позивач звертає увагу, що спірний договір дарування був укладений не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а за для формальної зміни статусу квартири, з метою її приховування від органів державної виконавчої служби та арбітражного керуючого для ухилення від виконання зобов`язень [PERSON] . Позивач вказує, що зазначене фіктивне переоформлення квартири виконало свою роль та квартира не була «втрачена», але на сьогоднішній день він\~ з відповідачкою [PERSON] перестали проживати разом і позивач звернувся до неї з проханням або переписати на нього пів квартири або компенсувати у грошовому еквіваленті, на що отримав негативну відповідь. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Одночасно з поданням позовної заяви [PERSON] подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] ,\~ реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 801743832103, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] . Ухвалою судді від 27 лютого 2024 року вжито заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту\~ на квартиру [ADDRESS] ,\~ реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 801743832103, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] , заборонивши її відчуження та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії на квартиру. Ухвалою судді від 29 березня 2024 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Одночасно було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Судом 09.04.2024 року за вх..№2002 отримано клопотання представника третьої особи адвоката Телющенка П.П., в якому останній просив скасувати заходи забезпечення позову, які застосовані ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2024 року у справі №357/3105/24, в частині накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 801743822103. Ухвалою суду від 18 квітня 2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи [PERSON] адвоката Телющенка Павла Петровича про скасування заходів забезпечення позову. Представник відповідача [PERSON] адвокат Радецька Тетяна Петрівна направила до суду відзив на позовну заяву, який був зареєстрований канцелярією суду 09.05.2024 року за вх..№26010, в якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначила, що обставини якими позивач обґрунтовує підстави визнання недійсним Договору дарування квартири від 04.02.2016 року, не відповідають фактичним обставинам справи щодо вчинення даного правочину Обдарованій, а дії позивача відповідач вважає недобросовісною поведінкою, яка полягає в бажанні позивача отримання неправомірної вигоди шляхом ініціювання даного позову, обґрунтовуючи наявністю співпадінням обставин покладених позивачем в основу обґрунтування позовних вимог, якими додатково не тільки відповідачу по справі, а і суду підтверджується не добросовісність поведінки позивача визнаної самим же позивачем в даному позові та зловживання ним суб`єктивними правами, що прямо суперечить загальним нормам як цивільного так і господарського законодавства. Будучи тривалий час власником даної квартири, дарувальником не було вжито будь-яких дій щодо розірвання договору дарування на вимогу дарувальника, в порядку норм ст. 727 ЦК України, в тому числі будь-яких заявлених вимог її чоловіком протягом семирічного строку, а лише після того як відповідач розпорядилася своєю власністю на власний розсуд та після того, як позивач дізнався про наявність у відповідача грошових сум від продажу квартири. З 04.02.2016 року відповідач, [PERSON] , була власником квартири [ADDRESS] , якій дана квартира була подарована [PERSON] , яка при вчиненні правочину, як дарувальник, отримала згоду свого чоловіка на дарування даної квартири обдарованій. Обгрунтовуючи\~ позовні вимоги про визнання договору недійсним, позивач заявляє про порушення свого права на частку власності вищезазначеної квартири [ADDRESS] , набутої ним під час шлюбу з [PERSON] , як на частку спільної сумісної власності, яку було з його відому та за свідомою добровільною згодою подаровано відповідачу, [PERSON] , та яку було 23 лютого 2024 року продано відповідачем, [PERSON] . На момент вчинення правочину, Обдарований заволодів даною квартирою законно, будь-яких належних, достовірних та достатніх в своїй сукупності доказів в підтвердження обізнаності відповідача, [PERSON] , про обставини зазначені позивачем незаконного заволодіння обдарованою квартирою - не було. Також до відзиву на позовну заяву було додано заяву, в якій представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Судом 17.05.2024 року за вх..27381 отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що з 2019 року вона з позивачем не проживає як подружжя, з 2020 року не ведуть спільний сімейний бюджет, що стало причиною заявити позивачу про офіційне розірвання шлюбу. Відповідач зазначає, що саме після остаточної її відмови проживати з позивачем однією сім`єю як подружжя, у відповідь на її відмову позивач розпочав судові процеси що стосуються її прав та інтересів, звертатися до суду з різними позовними заявами, з різними позовними вимогами, з метою стягнення із неї грошових коштів, як у даній справі, як різновид помсти. Окрім розгляду спору у даній справі, позивач звернувся із позовною заявою про поділ майна подружжя, яка розглядається у справі №357/5152/24, і намагається визнати за собою майно, яке йому за законом не належить. Також у квітні 2024 року їй стало відомо, що позивачем без її відому та згоди\~ було відчужено спільну сімейну власність, якою був транспортний засіб марки KIA модель SORENTO, 2012 року, шляхом звернення із позовною заявою до Сквирського районного суду Київської області, за результатом розгляду якої 06.09.2021 року було винесено рішення по справі №376/1873/21, розглянутої без повідомлення її про наявність даної справи. Також, за даних обставин просить відмовити у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Представник позивача адвокат Мочинський Анатолій Романович подав до суду заперечення на відзив, які були зареєстровані канцелярією суду 20.05.2024 року за вх..№27516, в яких зазначив, що відзив відповідача [PERSON] необґрунтований та не стосується тих підстав а які посилається позивач, а саме визнання договору недійсним з підстав його фраудаторності (фраудаторний правочин) «боржник хоче вчинити правочин, спрямований на зменшення свого майна з метою приховання його від звернення стягнення кредиторів». Звертає увагу суду, що лише ухвалою Господарського суду Київської області від 04.08.2020 року ліквідовано банкрута фізичну особу-підприємця [PERSON] та провадження у справі закрито, тобто строк позовної давності повинен був відраховуватися з зазначеної дати. Також зазначає, що з 20.04.2020 року були внесені зміни в процесуальне законодавство про зупинення строків позовної давності у зв`язку з пандемією Ковіда, а пізніше у зв`язку з запровадженням воєнного стану. Тому, строк позовної давності не пропущений. Ухвалою суду від 20 травня 2024 року клопотання представника\~ відповідача [PERSON] адвоката Радецької Тетяни Петрівни про витребування доказів було задоволено та витребувано у\~ приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Київської області\~ Поліщук\~ Анатолія Олександровича належним чином завірену копію нотаріальної справи, щодо оформлення договору дарування квартири [ADDRESS] . На виконання вимог ухвали суду від 20.05.2024 року приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області\~ Поліщук\~ Анатолій Олександрович направив до суду належним чином завірену копію нотаріальної справи, щодо оформлення договору дарування квартири [ADDRESS] , яка була зареєстрована канцелярією суду 28.05.2024 року за вх..№29425. Ухвалою суду від 11 червня 2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 серпня 2024 року о 09:00 год. В судовому засіданні представник позивача адвокат Мочинський Анатолій Романович підтримав позовну заяву, надав пояснення та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Радецька Тетяна Петрівна позовні вимоги не визнала, надала пояснення, просила відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. Третя особа [PERSON] та представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позовних вимог, надали пояснення, просили відмовити у задоволенні позову та застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області Поліщук Анатолій Олександрович направив до суду заяву, яка була зареєстрована канцелярією суду 12.06.2024 року за вх..№32111, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяви та клопотання до суду не направила, причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 20 жовтня 2009 року, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №1458, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . В період шлюбу, а саме 11 грудня 2015 року [PERSON] придбала квартиру під [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за №2529. Відповідно до договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А.О., зареєстрованого в реєстрі за №94, [PERSON] подарувала [PERSON] ,\~ а вона прийняла в дарунок належну [PERSON] на праві приватної власності квартиру під [ADDRESS] . Також встановлено, що [PERSON] надав згоду своїй дружині [PERSON] подарувати (укласти та підписати договір дарування) на ім`я [PERSON] , набуту під час перебування у зареєстрованому шлюбі квартиру під [ADDRESS] , що підтверджується заявою від 03.02.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А.О., зареєстрованої в реєстрі за №93. Позивач в позові зазначає, що він з відповідачами вирішили фіктивно переоформити (подарувати) квартиру під [ADDRESS] на мати [PERSON] - [PERSON] , з метою ухилення від виконання зобов`язання перед кредиторами. Також судом встановлено, що постановою Господарського суду Київської області у справі №911/208/16 від 23.02.2016 року визнано банкрутом Фізичну особу-підприємця [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер [NUMBER] ) та встановлено, що продажу підлягає все майно фізичної особи - підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси, якщо інше не передбачено цим Законом. Ухвалою Господарського суду Київської області у справі №911/208/16 від 04.08.2020 року ліквідовано банкрута Фізичну особу-підприємця [PERSON] та провадження у справі закрито. Також, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2024 року, який посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Юрченко І.О., зареєстрований в реєстрі за №2-340. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на буття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ст. 215 ЦК України) Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (Постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та посилатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а тому така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. (постанова Верховного Суду від 15 березня 2021 року у справі №754/14704/19-ц) Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини першатретя статті 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Позивач просив суд визнати договір дарування квартири від 04.02.2016 року недійсним, у зв`язку з тим, що договір був спрямований виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою ухилення від виконання зобов`язання перед кредиторами та приховати це майно від виконання зобов`язання, за рахунок майна, а саме визнати договір недійсним з підстав його фраудаторності. Як встановлено судом,\~\~ постановою Господарського суду Київської області у справі №911/208/16 від 23.02.2016 року визнано банкрутом Фізичну особу-підприємця [PERSON] та встановлено, що продажу підлягає все майно фізичної особи - підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси, якщо інше не передбачено цим Законом. При розгляді справи сторона відповідача не змогла пояснити причину дарування квартири та відповідачі не спростували, що були обізнані на про дійсну мету даного правочину, а саме приховування майна від звернення стягнення кредиторів. Крім того, правові наслідки дарування не настали, оскільки [PERSON] не користувалася житлом, проживала в селі та пояснила, що своє право власності використовувала на власний розсуд. Отже, суд приходить до висновку, що договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] був спрямований на зменшення майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів, з метою ухиляння від виконання зобов`язання, які виникли у [PERSON] . Під час розгляду справи відповідачами було подано заяву про застосування до вимог позивача строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 258 ЦПК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Судом встановлено, що метою укладання договору дарування було приховання цього майна від кредиторів, оскільки постановою Господарського суду Київської області у справі №911/208/16 від 23.02.2016 року визнано банкрутом Фізичну особу-підприємця [PERSON] та постановлено, що продажу підлягає все майно фізичної особи - підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси, якщо інше не передбачено цим Законом\~ та ухвалою Господарського суду Київської області від 04.08.2020 року ліквідовано банкрута Фізичну особу-підприємця [PERSON] та провадження у справі закрито. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що строк позовної давності повинен обраховуватися саме з 20.04.2020 року. Суд звертає увагу на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року N 540-IX доповнено пункт 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-IX, тобто з 02 квітня 2020 року. Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі N 938/632/20 (провадження N 61-16716св21) зазначено: "Законом України від 30 березня 2020 року N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". В постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі N 679/1136/21 (провадження N 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі N 728/1765/21 (провадження N 61-6640св21) зазначено, що "у пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)". Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Крім того, згідно із пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії. Розділ "Прикінцеві положення" ЦК України доповнено пункт 19 згідно з Законом України "Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" N 2120-IX від 15 березня 2022 року. Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" N 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб, термін дії якого продовжено наступними Указами Президента України до теперішнього часу. Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з урахуванням дії на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року строк позовної давності збільшено на увесь строк його дії. Враховуючи вищевикладене, позивачем на момент звернення з позовом до суду 23 лютого 2024 року строк позовної давності не пропущений. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області Поліщук А.О, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним підлягають до задоволення. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів належить стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved