Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлово-будівельна компанія "Управдом" та просить суд зобов`язати [PERSON] за рахунок власних коштів демонтувати дверний замок на дверях нежитлового приміщення (сміттєпровід) загальною площею 1.9 м.кв., що розташоване за адресою: [ADDRESS] та надати вільний доступ до вказаного приміщення; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 7 108, 00 грн. Посилається на те, що він є власником квартири, розташованої на 23-ому поверсі будинку [ADDRESS] . На вказаному поверсі знаходиться нежитлове приміщення - сміттєпровід, площею 1,9 м. кв, який належить власникам квартир багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності. Однак, доступ до даного нежитлового приміщення було обмежено [PERSON] , який встановив дверний замок на вказаному приміщенні та одноосібно ним користується без згоди інших співвласників багатоквартирного будинку. Вказав, що 17.08.2021 разом з мешканцями будинку склали акт про те, що за результатами обстеження нежитлового приміщення (сміттєпровід площею 1,9 м. кв, розташованого на 23-ому поверсі будинку [ADDRESS] та яке належить власникам квартир багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності, нами було встановлено, що доступ до вказано приміщення мешканцям будинку обмежено, шляхом встановлення дверного замка [PERSON] . Жодної інформації щодо наявності законних підстав обмеження [PERSON] доступу інших власників квартир до вищевказаного нежитлового приміщення [PERSON] не надав. Вважає, що встановлення [PERSON] дверного замка та, як наслідок, обмеження вільного та безперешкодного доступу до нежитлового приміщення є незаконним та порушує його права як одного із співвласників спільного майна багатоквартирного будинку. Зазначив, що послуги з утримання будинку та прибудинкової території для потреб житлового будинку [ADDRESS] надає Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом». ТОВ «ЖБК «Управдом» повідомило, що у них відсутня інформація про надання ТОВ «ЖБК «Управдом» третім особам в користування нежитлового приміщення (сміттєпровід) площею 1,9 кв. м. на 23-ому поверсі будинку [ADDRESS] . Враховуючи вищенаведене, просить задовольнити позов. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2021 справу передано у провадження судді Усатовій І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.09.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов. Відповідач у встановлений судом строк відзив не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а [PERSON] квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 273632590 від 07.09.2021 та № 273631522 від 07.09.2021. Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначив, що на 23 поверсі, де розташована його квартира знаходиться нежитлове приміщення - сміттєпровід, площею 1,9 м кв., який належить власникам квартир багатоквартирного будинку на праві спільної власності. Доступ до даного нежитлового приміщення було обмежено [PERSON] , який встановив дверний замок на вказаному приміщенні та одноосібно ним користується без згоди інших власників. Так, відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. За змістом частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з положеннями частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Як зазначено у пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011, в аспекті конституційного звернення положення пункту другого статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Відповідно до пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року в справі № 14-рп/2011, за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. У багатоквартирних житлових будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежитловими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, призначених для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, які віднесені до житлового фонду, і нежилих приміщень, призначених для побутових та інших потреб непромислового характеру, що є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин, необхідно виходити як з місця їх розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання. Предметом позову [PERSON] , тобто його матеріально-правовою вимогою є, зокрема, усунення перешкод у користуванні спільною власністю, шляхом зобов`язання [PERSON] за рахунок власних коштів демонтувати дверний замок на дверях нежитлового приміщення та надати вільний доступ до вказаного приміщення. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При вирішенні спору суд враховує наступне. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. З аналізу зазначених положень вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права. З цього випливає, що право на доступ до суду, в тому числі право на захист порушених чи оспорюваних прав та їх захист судом має не лише відповідач, а й позивач, який звернувся до суду за захистом і таке право йому гарантоване законом. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вказаний процесуальний обов`язок позивачем при зверненні до суду не виконаний, докази вини відповідача, які б давали підстави для покладення на нього відповідальності, не надані. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 506/450/19 від 14 липня 2021 року, для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 ( в контексті захисту порушеного права ) зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Також, як на доказ наявності порушеного права і неправомірних дій відповідача, позивач посилається на акт мешканців будинку [ADDRESS] , підписаний власне позивачем, [PERSON] та [PERSON] , у акті зазначається, що доступ до спірного нежилого приміщення обмежено, шляхом встановлення дверного замка та за наявною у них інформацією замок встановлено [PERSON] . Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не приймає до уваги вказаний доказ, як і фото, що міститься в матеріалах справи з зображенням якихось дверей, оскільки вказані докази не відповідають вимогам щодо належності та допустимості. Так, суд зазначає, що з матеріалів справи неможливо встановити, яке відношення особи, що підписалися у акті мають до вказаного будинку та за якою інформацією їм стало відомо про те, що доступ обмежено до спірного приміщення та саме [PERSON] . Крім того матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували власне і наявність дверного замку та перешкод у зв`язку з цим у користуванні спірним приміщенням. Будь-яких інших доказів позивачем суду не надано, витребувати їх не просив. З урахуванням приведеного вище, відсутності доказів порушення прав позивача суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed