Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви зазначив, що він перебував у шлюбі з [PERSON] , від якого народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 18.10.2022 шлюб між ним та [PERSON] розірвано, неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , залишено на вихованні та проживанні біля матері [PERSON] , сина [PERSON] , [INFO] , залишено на вихованні та проживанні біля батька [PERSON] . З того часу неповнолітній син постійно проживає разом з ним, він його виховує та утримує. Мати не займається утриманням та вихованням сина, так як проживає з дочкою в іншій області. Він змушений звернутися до суду про встановлення даного факту з метою оформлення відстрочки від мобілізації. Іншим чином встановити даний факт законодавством не передбачено. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву у якій не заперечує проти задоволення заяви [PERSON] та просить справу розглянути без її участі. Представник [INFO] у судове засідання не з`явився, якихось клопотань чи пояснень по суті справи не надав,\~ при цьому 17.07.2024 отримав копію матеріалів позовної заяви з додатками у справі безпосередньо у суді, про що власноруч розписався. Враховуючи положення ч. 3 ст. 131, ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю заінтересованих осіб. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Ввід даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 18.10.2022 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , залишено на вихованні та проживанні біля матері [PERSON] , сина [PERSON] , [INFO] , залишено на вихованні та проживанні біля батька [PERSON] (а.с.11-13). Дане рішення суду набрало законної сили 27.11.2022. Згідно довідки Ізянського старостинського округу Хустської міської ради від 10.07.2024 №02-22/700, [PERSON] , мешканець [ADDRESS] , має зареєстрований склад сім`ї: дочка [PERSON] , [INFO] ; син [PERSON] , [INFO] (а.с.33). Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов складеного депутатом Хустської міської ради у присутності двох свідків, [PERSON] проживає за місцем реєстрації в [ADDRESS] . Разом з ним зареєстровані: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] [PERSON] є розлученим і з моменту розірвання шлюбу його син [PERSON] , знаходиться на його особистому утриманні та вихованні (а.с.32). Також убачається, що заявник [PERSON] офіційно працює з 2006 року, наразі у КНП «Хустська центральна лікарня ім. Віцинського О.П.» Хустської міської ради та КНП «Лікувально-діагностичний центр» Хустської міської ради, і отримує у зв`язку з цим доходи (а.с.14-22). А з платіжних інструкцій слідує, що [PERSON] систематично здійснює оплату за харчування [PERSON] у Хустському ліцеї №1 (а.с.23-28). Встановлені в судовому засіданні обставини, підтверджені належними, допустимими, достовірними, достатніми та взаємопов`язаними доказами, оціненими як кожен окремо, так і в сукупності, свідчать про те, що з моменту розірвання шлюбу [PERSON] самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України). За зальним правилом, окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій. Частиною першою статті 293ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У порядку окремого провадження суд може розглянути і вирішити питання встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України). Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник просить встановити такий факт (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України). Таким чином, справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц та в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17. Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право. Системний аналіз вищевикладених норм ЦПК України дає суду підстави для висновку про те, що справам окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення, притаманні такі ознаки, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження, конкретна мета встановлення факту, а також його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Тобто, заявник повинен надати докази того, що станом на час розгляду справи встановлення певного факту має юридичне значення для його суб`єктивних матеріальних прав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , а отже є військовозобов`язаним. 18 травня 2024 року набрав чинності Закон України № 3633-ІХ від 11 квітня 2024 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», яким, серед іншого, внесено зміни до пункту 4 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який викладено в наступній редакції: «1. Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: 4) жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України». Тобто, самостійне виховання та утримання дитини за рішенням суду є підставою, на якій військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», а саме пунктом 4 додатку № 5, визначено перелік документів, що підтверджують право на відстрочку за цією підставою: 1) свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного 2) та один із документів: - свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або - рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або - рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або - вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або - документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України). Тобто, законодавець у законі № 3633-ІХ від 11 квітня 2024 року та уряд в підзаконному нормативно-правовому актів (постанова № 560 від 16 травня 2024 року) визначили необхідність встановлення факту самостійного виховання дитини на підставі рішення суду для підтвердження військовозобов`язаним права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому встановлення такого факту не пов`язується з позбавленням іншого з батьків батьківських прав щодо дитини, враховуючи зміст пункту 4 додатку 5 постанови КМУ № 560 від 16 травня 2024 року. Встановлений в судовому засіданні, на підставі належних та допустимих доказів, безспірний та беззаперечний факт самостійного виховання та утримання [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , 2013 року народження, свідчить про наявність у заявника, який є військовозобов`язаним, потенційного права на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». При цьому, реалізація такого права неможлива без встановлення в судовому порядку факту самостійного виховання сина, враховуючи положення постанови Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року. Таким чином, факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина, про встановлення якого просить [PERSON] , має юридичне значення, та є необхідним для підтвердження права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Враховуючи, що з наявних в матеріалах справи доказів встановлено обставини, викладені в заяві, зокрема, що [PERSON] самостійно утримує та виховує неповнолітнього сина [PERSON] , а також ту обставину, що встановлення факту, що має юридичне значення, є необхідним для підтвердження права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до закону, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню, оскільки законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту.

Outcome: approved