Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

14 грудня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання недійсним правочину, вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності та застосування правових наслідків, у якому просить визнати недійсним правочин, що пов`язаний з передачею [PERSON] грошових коштів на загальну суму 335 Євро, вчинений неповнолітньою донькою позивача - [PERSON] за межами її цивільної дієздатності, без згоди батька - [PERSON] та стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 335 Євро або у гривнях, в розмірі еквівалентній в іноземній валюті за офіційним курсом відповідної валюти, встановленим НБУ станом на день розгляду справи, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є батьком неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] , шлюб між позивачем та останньою розірвано. Дитина [PERSON] з 01 вересня 2022 року фактично проживає разом з позивачем. Матір їх спільної дитини - [PERSON] на початку військової агресії Російської Федерації та видання Президентом України указу від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» виїхала разом з іншою спільною дитиною до Республіки Польща і до цього часу в Україну не поверталась. Позивач вказує, що його донька [PERSON] на добровільних засадах відвідує танцювальний гурток, керівником якого є [PERSON] , остання в квітні 2023 року через повідомлення у соціальній мережі «Вайбер» розмістила інформацію про те, що учасникам гуртка пропонується поїздка на танцювальний конкурс до Республіки Болгарія (м. Несебр) у період з 17 серпня 2023 року по 23 серпня 2023 року, вказавши, що загальна вартість цієї поїздки становить - 335 Євро з кожної особи. Позивач також зазначив, що 18 травня 2023 року він, здійснюючи діяльність благодійної організації Благодійний фонд «їжа заради життя» та будучи її керівником, виїхав за межі України, залишивши неповнолітню доньку [PERSON] на період його відсутності під наглядом своєї матері - [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] . У період відсутності позивача, а саме в кінці травня 2023 року, відповідач довела до відома учасників групи, що необхідно здійснити оплату вартості поїздки у сумі - 335 Євро у спосіб їх особистої передачі відповідачу готівкою, зокрема на таких умовах: 1) авансовий платіж у розмірі 30 % від вартості поїздки потрібно сплатити в національній грошовій одиниці (гривні) до початку червня 2023 року; 2) інші 70 % - в іноземній валюті (Євро) не менше ніж за тиждень до дати передбачуваної поїздки. Вказує, що на виконання означених умов, 27 липня 2023 року його неповнолітня донька особисто передала відповідачу авансовий платіж у сумі - 3600 грн., що становив 30 % вартості поїздки, а решту 70 % вартості було передано нею відповідачу 15 серпня 2023 року у іноземній валюті в розмірі - 250 Євро, без видання відповідачем розрахункових документів. Водночас позивач зауважив, що починаючи з 25 травня 2023 року по 23 серпня 2023 року включно він перебував під вартою у слідчому ізоляторі Даугавгрівської в`язниці Латвійської республіки, внаслідок чого був обмежений у спілкуванні з неповнолітньою донькою та з об`єктивних причин не міг вплинути на прийняте нею рішення про передачу відповідачу коштів у вказаному вище порядку та сумах. 17 серпня 2023 року для здійснення поїздки в Болгарію разом з групою інших членів гуртка неповнолітня донька позивача прибула в обумовлений час з речами і документами до місця відправки автобуса в м. Смілі, однак відповідач в усній формі відмовила його доньці та не допустила її до автобусу, пояснивши це відсутністю у неї необхідних документів. Відтак, неповнолітня донька позивача не змогла взяти участь у конкурсі, хоча заздалегідь виконала всі вимоги відповідача, в тому числі вчасно й заздалегідь оплатила повну вартість обумовленої сторонами поїздки до Республіки Болгарія. Як зазначає позивач, 29 серпня 2023 року він прибув до України за місцем свого проживання та дізнавшись про означені події негайно зв`язався з відповідачем через відповідну групу у соціальній мережі «Вайбер», заявивши про свою незгоду із правочином вчиненим його неповнолітньою донькою, щодо передачі відповідачу грошових коштів на загальну суму 335 Євро у період відсутності позивача. Вказує, що з причини несхвалення даного правочину, він просив [PERSON] повернути йому кошти одержані нею за вказаним правочином, однак отримав категоричну відмову у задоволенні такої вимоги з підстав, що за умовами договору перевізника «Тур Тревел» і туристичної фірми «TAStour», оплата за поїздку - не повертається. З даного приводу позивач зазначає, що жодних договорів (угод) з відповідачем, а також з перевізником «Тур Тревел» та/або туристичною фірмою «TAStour» ні він, ні його неповнолітня донька не укладали й не являються сторонами договору, укладеного між відповідачем та туристичним агентом. Отримавши відмову відповідача повернути грошові кошти, позивач 20 вересня 2023 року звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, вважаючи, що дії (бездіяльність) відповідача підпадають під ознаки кримінального правопорушення. За результатами розгляду цієї заяви позивач отримав відповідь у вигляді довідки від 16 жовтня 2023 року, згідно якої дана подія не містить ознак кримінального правопорушення, тому йому було рекомендовано звернутися з цивільним позовом до суду. 08 листопада 2023 року позивач додатково направив відповідачу вимогу кредитора з проханням у семиденний строк повернути безпідставно набуті грошові кошти в сумі - 335 Євро, однак вимоги позивача залишились без задоволення. Позивач наголошує, що його неповнолітня донька не мала права самостійно вчиняти правочин з відповідачем на суму коштів у розмірі 335 Євро, оскільки такий правочин не відноситься до дрібних побутових. Стверджує, що дізнавшись про вчинення донькою означеного правочину він згодом не схвалив передачу донькою грошових коштів відповідачу та вважає, що у встановлений законом строк заявив претензії з цього приводу другій стороні. Зазначає, що першочергові претензії про повернення коштів були своєчасно у місячний строк направлені відповідачу в письмовій (електронній) формі через соціальні мережі «Вайбер», в якому також було опубліковано інформацію про умови і вартість організованої відповідачем поїздки до Республіки Болгарія, а тому вважає, що його поведінка у розумінні норм статті 205 ЦК України, засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків. Посилаючись на вказані обставини та те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від повернення коштів за правочином, вчиненим його неповнолітньою донькою поза межами її цивільної дієздатності, позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 22 січня 2024 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву, позивачу - для надання відповіді на відзив. Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, до початку підготовчого судового засідання 06 лютого 2024 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві відповідача зводяться до наступного. Так, відповідач вказує, що 22 травня 2023 року вона, діючи за усним дорученням позивача та ще 49 осіб уклала договір про надання туристичних послуг. Разом з тим, у зв`язку з відсутністю в день запланованої поїздки у доньки позивача [PERSON] документів, необхідних для здійснення подорожі, а саме не надання останньою згоди батьків на перетин нею державного кордону та не виконанням своїх зобов`язань позивачем, вона не змогла взяти його доньку в поїздку до Болгарії. За таких обставин, відповідач вважає вимогу позивача щодо повернення коштів, які він сплатив через свою доньку за подорож в сумі 335 євро необґрунтованою. За умовами договору про надання туристичних послуг, турист зобов`язаний у встановлений турагентом строк, але не пізніше ніж за 14 календарних днів до початку поїздки надати необхідні документи для реалізації туристичного продукту; надати дійсні документи для оформлення туру; сплатити вартість туристичного продукту в порядку та терміни, передбачені договором; взяти з собою в тур та мати при собі оригінали необхідних документів, в тому числі, підтверджуючих правомірність виїзду неповнолітньої дитини за межі України (свідоцтво про народження, згода на виїзд неповнолітньої особи від батьків/законних представників, інші документи). Однак згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон позивачем надано не було. Окрім того за договору умовами договору про надання туристичних послуг турист несе повну відповідальність за достовірність наданих про себе відомостей, за дійсність наданих документів, у разі ненадання/несвоєчасного надання документів (неповного комплекту документів), надання недостовірних відомостей чи документів, з порушенням вимог договору, вважається, що турист відмовився від туристичних послуг, з настанням наслідків передбачених п. 6.2. договору та компенсує всі понесені турагентом збитки. Зазначені витрати відповідно до укладеної угоди складають при відмові від туристичного продукту менше, ніж за 7 днів - 100% вартості туристичних послуг. Посилаючись на вказані обставини, відповідач [PERSON] вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та невмотивованими, відтак просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В направленій на адресу суду 21 лютого 2024 року відповіді на відзив позивач виклав свої заперечення з приводу доводів відповідача, наведених у відзиві, вважає, що відповідачем не спростовано обставин, викладених у позовній заяві. Зауважив, що сторонами договору про надання туристичних послуг № 22/05/23/9 від 22 травня 2023 року являються: турагент - ФОП [PERSON] і турист - [PERSON] . Реквізити та підписи інших сторін у цьому договорі відсутні, тобто він є двостороннім. Окрім того, указаний договір не містить будь-якого застереження про те, що виконання обов`язку за ним може бути покладено на іншу особу, у тому числі на позивача, відповідно позивач та його донька не наділені правами та обов`язками дійсного договору й відповідно цей правочин не був обов`язковим для виконання позивачем та/або його донькою. Вважає твердження відповідача про те, що укладаючи 22 травня 2023 року договір про надання туристичних послуг вона діяла за дорученням позивача, таким, що не відповідає дійсності, оскільки остання не вказує на зміст та обсяг такого доручення. Зазначив, що за положеннями ч. 2 ст. 237 ЦК України не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Відтак, вважає, що за умовами договору № 22/05/23/9 відповідач виступає в якості туриста виключно від власного імені. На підставі викладеного, просив позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 27 лютого 2024 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивач в судове засідання не з`явився, однак від представника позивача - адвоката Карпова С.О. на адресу суду надійшла письмова заява, в якій останній просив розглянути справу без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з`явилась, однак звернулась до суду з клопотанням, в якому просила розглянути справу без її участі, у задоволенні позову відмовити в зв`язку із необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , виданим 30 січня 2008 року Малосмілянською сільською радою Смілянського району Черкаської області (а.с. 8). Відповідно до довідки № 133705 від 29 листопада 2023 року, виданої квартальним комітетом № 2 Смілянської міської ради позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з ним з 01 вересня 2022 року за даною адресою проживає його донька - [PERSON] (а.с.22). Як стверджується позивачем та не заперечується відповідачем, донька позивача - [PERSON] на добровільних засадах відвідує танцювальний гурток, керівником якого є [PERSON] , остання в квітні 2023 року через повідомлення у соціальній мережі «Вайбер» розмістила інформацію про те, що учасникам гуртка пропонується поїздка на танцювальний конкурс до Республіки Болгарія (м. Несебр) у період з 17 серпня 2023 року по 23 серпня 2023 року, вказавши, що загальна вартість цієї поїздки становить - 335 Євро з кожної особи. Зазначена обставина визнається сторонами, а тому в силу положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в судовому засіданні. Так, предметом позовної заяви [PERSON] є правочин щодо передачі коштів у розмірі 335 Євро на користь відповідача [PERSON] без видання будь-яких платіжних документів, вчинений неповнолітньою донькою позивача - [PERSON] , [INFO] , якій на момент його вчинення виповнилось 15 років. Як зазначає позивач у поданому ним позові, про існування оскаржуваного правочину йому не було відомо, згоди на його укладення, як батько неповнолітньої, він не надавав, а тому такий договір слід визнати недійсним. Як на підставу визнання оспорюваного правочину недійсним позивач посилається на те, що такий виходить за межі дрібного-побутового та його вчинено неповнолітньою донькою за межами її цивільної дієздатності, без його згоди, як батька. Відтак, позивач вважає, що означений правочин відбувся внаслідок порушення законодавства. Ця обставина і стала підставою звернення до суду із означеним позовом. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Предметом спору у цій справі є визнання недійсним правочину, укладеного неповнолітньою за межами її цивільної дієздатності без згоди батька, який згоди на вчинення оскаржуваного правочину не надавав. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно частин 1-5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Неповнолітня особа відповідно до частини другої статті 32 ЦК України вчиняє правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Згідно статті 31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У частинах першій, другій статті 222 ЦК України передбачено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Згідно частини першої статті 221 ЦК України правочин, який вчинено малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, може бути згодом схвалений її батьками (усиновлювачами) або одним з них, з ким вона проживає, або опікуном. Правочин вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Схвалення може відбуватися як у формі мовчазної згоди, так і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину. Схвалення правочину виключає можливість задоволення позову про визнання правочину вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника недійсним. Таким чином, схвалення правочину припускається у разі, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник довідавшись про правочин не заявили претензію іншій стороні. Тому у цьому випадку юридичного значення набуває факт відсутності заперечення, тобто мовчання з боку батьків. Разом з тим, факт відсутності заперечень з боку батьків (усиновлювачів) набуває юридичного значення лише при обізнаності батьків (усиновлювачів) про вчинення неповнолітньою особою правочину, який виходить за межі дрібного побутового. Факт обізнаності батьків (усиновлювачів) неповнолітнього (неповнолітньої) про дії, вчиненні таким неповнолітнім (неповнолітньою), не презюмується, тому підлягає доведенню. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 607/4359/15-ц (провадження № 61-29442св18) зазначено, що: «відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Частиною першою статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні. Батьки позивача, дізнавшись про вчинення угоди № 106 від 01 вересня 2007 року, протягом одного місяця не заявили претензії позивачу. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим». Тлумачення статті 222 ЦК України свідчить, що: правочин який вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника конструюється як оспорюваний; правочин, який вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника, може бути схвалений; схвалення правочину, вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності, має місце, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні правочину. Тобто схвалення правочину припускається, якщо батьки (усиновлювачі) чи піклувальник довідавшись про правочин не заявили претензію іншій стороні; по своїй суті схвалення правочину виключає можливість задоволення позову про визнання правочину вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника недійсним. Так, позивач наголошує, що ним, надсилалася претензія до відповідача, як передумова звернення в суд із позовом, вимоги якого ґрунтуються на доказах не спростованих відповідачем. У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано. Так, під час розгляду даної справи позивач не довів, що він дізнавшись про вчинення оспорюваного правочину, протягом одного місяця заявив претензію відповідачу про те, що оспорюваним правочином порушується його суб`єктивне цивільне право або інтерес, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, вчинення правочину з передачі коштів за поїздку неповнолітньої [PERSON] було здійснено в період відсутності позивача на території України. Так, з довідки Даугавгрівської в`язниці адміністрації пенітенціарних установ Латвійської республіки, вбачається, що позивач [PERSON] в період з 25 травня 2023 року по 23 серпня 2023 року відбував покарання у виді позбавлення волі у вказаній в`язниці; звільнений згідно рішення Латгальського районного суду м. Резекне від 23 серпня 2023 року, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано (а.с. 30). Як стверджує у позовній заяві позивач, він прибув до України за місцем свого проживання 29 серпня 2023 року та дізнавшись про означені події негайно зв`язався з відповідачем через відповідну групу у соціальній мережі «Вайбер», заявивши про свою незгоду із правочином вчиненим його неповнолітньою донькою, щодо передачі відповідачу грошових коштів на загальну суму 335 Євро у період відсутності позивача. На підтвердження вказаних обставин, позивачем додано роздруковані скріншоти щодо переписки сторін з соціальної мережі «Вайбер» (а.с.12). Водночас, суд відхиляє доводи позивача, в частині того, що останній своєчасно у місячний строк заявив претензії відповідачу, заявивши незгоду із правочином, вчиненим його неповнолітньою донькою без його згоди, шляхом направлення такої претензії в електронній формі через соціальні мережі «Вайбер», оскільки додані позивачем документи (скріншоти щодо переписки сторін з соціальної мережі «Вайбер») не є належним та допустимим доказом на підтвердження заявлених ним вимог. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 наголосила на тому, що слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування), як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку, із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням. Враховуючи наведене, суд не може прийняти до уваги надані позивачем роздруківки скріншотів переписки у соціальній мережі «Вайбер» в якості належного та допустимого доказу, у розумінні приписів статей: 77,78 ЦПК України, оскільки зі змісту даних роздруківок (а.с.12) вбачається, що скріншоти відображають не всю переписку у повному обсязі, а лише її окремі фрагменти, і за даних обставин, у суду відсутня можливість відповідної перевірки, та надання оцінки змісту листування. Крім того, із наданих копій роздруківок не можливо встановити дати повідомлень та ідентифікувати автора, при цьому, зміст таких документів не є захищеним від внесення правок, редагувань, тощо. Із наданих позивачем фрагментів переписки не вбачається, що він висловив відповідачу свою незгоду щодо вчинення його неповнолітньою донькою правочину з передачі керівнику танцювального гуртка коштів у розмірі 335 Євро, як такого, що виходить за межі дрібного побутового, в свою чергу зміст означеної переписки зводиться до незгоди позивача оплачувати кошти за поїздку його доньки, оскільки така не відбулась. Звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення також не є доказом своєчасного звернення до відповідача з такою претензією в розумінні положень ст.ст. 221, 222 ЦК України. Натомість факт звернення позивача до відповідача із відповідною претензією підтверджується вимогою кредитора про повернення в натурі безпідставно набутого майна (коштів) у порядку ч. 2 ст. 530 ЦК України датованою 08 листопада 2023 року. Однак така претензія направлена відповідачу лише 08 листопада 2023 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст. 221 ЦК України. Відтак матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, що позивач дізнавшись про вчинення оспорюваного правочину, своєчасно, тобто протягом одного місяця заявив претензії відповідачу, а тому такий правочин вважається схваленим. Так, починаючи з 29 серпня 2023 року позивач був обізнаним про вчинення оспорюваного ним правочину, протягом одного місяця не заявив претензії до відповідача, що виключає можливість задоволення позову про визнання правочину вчиненого неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів) чи піклувальника недійсним. Інші доводи позивача не ґрунтуються на належних доказах, зокрема, претензії, спрямованої ним відповідачу поза межами строку, визначеного ст.221 ЦК України. Окрім того, позивачем [PERSON] не доведено суду, що кошти за туристичну поїздку в сумі 335 Євро були передані відповідачу саме неповнолітньою донькою позивача - [PERSON] , а не іншою особою, яка у період відсутності позивача на території України опікувалася останньою, оскільки жодних розрахункових документів матеріали справи не містять, як стверджує сам позивач учасники вказаного правочину діяли на підставі усних домовленостей. Тому, вказане твердження позивача суд розцінює як голослівне. З урахуванням наведеного, що позивачем не було надано доказів на підтвердження факту передачі відповідачу саме неповнолітньою донькою позивача, а не іншою особою, яка у період відсутності позивача на території України опікувалася останньою, та доказів, що позивач дізнавшись про вчинення оспорюваного правочину, своєчасно, тобто протягом одного місяця заявив претензії відповідачу, відтак суд не вбачає порушень в діях відповідача, а тому відсутні законні підстави визнати недійсним правочин, пов`язаний з передачею [PERSON] грошових коштів на загальну суму 335 Євро. Не підлягають, також, задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 335 Євро або в національній валюті, що за курсом НБУ еквівалентна указаній сумі, оскільки ці вимоги є похідними від попередньої. Стосовно твердження позивача про розпорядження неповнолітньою [PERSON] грошовими коштами на суму 335 Євро, то суд зауважує, що відповідно до положень ст.ст. 150-152 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, здійснювати нагляд за її поведінкою. Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. Відтак, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed