Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

У жовтні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії, відповідно до якої позивач просив суд: 1.Визнати, що ігноруванням наданих позивачем показників квартирного лічильника газу, відмовою у наданні позивачу інформації про причини виникнення заборгованості та докучливими нагадуваннями про її існування, відповідач порушив права позивача. 2. Визнати, що ігноруванням наданих позивачем показників квартирного лічильника газу, відмовою у наданні позивачу інформації про причини виникнення заборгованості та докучливими нагадуваннями про її існування, відповідач порушив свої обов`язки. 3. Зобов`язати відповідача надати позивачу інформацію про причини ігнорування відповідачем наданих позивачем показників квартирного лічильника газу та причини виникнення заборгованості на адресу проживання позивача. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] (позивач), є споживачем послуг ТОВ «ГК «Нафтогаз України»(відповідач) з постачання природного газу для побутових потреб за адресою: [ADDRESS] . Згідно рахунків відповідача, свої послуги він почав надавати мені з 1 травня 2022 року і продовжує їх надавати дотепер. Послуги відповідача позивач оплачує через платіжну систему банку АТ «Ощадбанк», що передбачено п.22 «Правил постачання природного газу», які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) 30.09.2015 № 2496. Оплату послуг відповідача та надання показників його квартирного лічильника газу (далі - лічильник газу) він робить кожний місяць у повному обсязі, про що свідчать оплачені ним та підтверджені печаткою АТ «Ощадбанк» квитанції з травня 2022 року по вересень 2023 року. Разом з оплатою послуг, через зазначену платіжну систему він надає відповідачу показники лічильника газу, бо це передбачено спеціальною графою у наданих вище квитанціях. Отже. відповідач кожний місяць отримує від нього квитанції з поточними показниками лічильника газу та сумою, яку позивач сплатив за спожитий газ за останній місяць. Цієї інформації абсолютно достатньо для визначення спожитого позивачем обсягу газу та повноти оплати за нього за будь-який період споживання. У позовній заяві вказано, що не зважаючи на те, що він надає відповідачу всю необхідну інформацію для правильного нарахування плати за спожитий газ, відповідач цю інформацію ігнорує, а замість неї вказує у своїх рахунках значно завищені обсяги споживання та суми для їх оплати, що створює його заборгованість перед відповідачем. Наприклад, у рахунку за березень 2023 року відповідач вказав обсяг спожитого газу позивачем, як «-83 куб.м» та суму оплати за нього у «-660,42 грн.», а за квітень 2023 року аналогічні показники становили «50 куб.м» та «397,84 грн.» відповідно і це при тому, що у зазначені місяці він споживав не більше 3 куб.м газу, що підтверджується наданими вище квитанціями, а середній обсяг газу, який він споживає, становить всього 2 куб.м. Позивач зазначає, що відповідач, ігноруючи надані ним показники лічильника газу, нараховує йому обсяги споживання, які в десятки разів перевищують фактичні. Позивач вважає, що зазначені показники споживання є хаотичними і не пов`язані з показниками лічильника, які він надає, що свідчить про штучність вказаних відповідачем обсягів споживання. Отже. відповідач вказує йому такі обсяги споживання, які йому замануться. причому завжди зі значним прибутком для себе, не переймаючись при цьому ані їх фізичною реальністю, ані елементарною логікою. Позивачем вказано, що для з`ясування причин ігнорування відповідачем показників лічильника газу та причин виникнення заборгованості він звертався до відповідача листами від 23.08.2022, від 25.08.2022, від 05.09.2022, від 07.09.2022, від 19.09.2022. У зазначених листах він вказував адресу свого місця проживання для відповідей: [ADDRESS] , але відповідей на запитані питання відповідач не надав. У своїх відповідях відповідач не пред`явив до нього жодних претензій, із чого випливає, що він своїми діями чи бездіяльністю не є причиною його дій. Крім відповідача, з аналогічними запитами звернувся до АТ «Київгаз», яке здійснює розподіл газу, та до НКРЕКП, яка здійснює державний контроль за ринком природного газу. Всього позивач зробив 13 спроб вирішити спір з відповідачем у досудовому порядку. Жодна з цих спроб не дала результату. У позовній заяві вказано, що ненаданням позивачу інформації про причини ігнорування наданих ним показників лічильника газу (у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі - Закон) це є фактичними обсягами споживання) та про причини виникнення заборгованості (у розумінні Закону це є станом розрахунків) відповідач порушив гарантовані зазначеними вище законами його, як споживача, права на отримання такої інформації та свої обов`язки, як суб`єкта господарювання, на забезпечення такої інформації. Позивачем вказано, що ненаданням йому інформації про причини ігнорування показників лічильника газу та про причини виникнення заборгованості, яка у розумінні цього закону є необхідною для споживача інформацією про послугу. Відповідач порушив його права на отримання цієї інформації, що є безумовним порушенням його охоронюваних Законом прав, і порушив свої обов`язки щодо надання такої інформації, бо обмежив його право на її одержання. Позовна заява мотивована тим, що ігноруванням наданих позивачем показників лічильника газу, ненаданням йому інформації про причини виникнення заборгованості та докучливими нагадуваннями про її існування відповідач порушив його права та свої обов`язки. У зв`язку із викладеним, позивач просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.10.2023 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.10.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін по справі. 15.11.2023 до суду надійшов відзив у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві зазначено, що з травня 2022 року споживач [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) з ЕІС-кодом [NUMBER], о/р [NUMBER] знаходиться в реєстрі постачальника ТОВ «ГК «Нафтогаз України». Згідно з даними про фактичний місячний відбір/споживання природного газу, що надається Оператором ГРМ (АТ «Київгаз»), через інформаційну платформу Оператора ГТС по особовому рахунку № [NUMBER] (EIC - код [NUMBER]) Позивачем відбувалось споживання природного газу, за який розрахунки в повному обсязі не здійснено. У відзиві вказано, що при нарахуванні вартості спожитих обсягів природного газу, ТОВ «ГК «Нафтогаз України» керується положеннями укладеного з [PERSON] договору постачання природного газу побутовому споживачу, умови якого в цілому відповідають Типовому договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженому постановою НКРЕКП № 2500 від 30.09.2015, відповідно до яких об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу споживачем за розрахунковий період визначається, зокрема за даними Оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних Оператора газотранспортної системи та доведені споживачу Оператором ГРМ. Відповідачем вказано, що постачальник проводить нарахування вартості спожитого Споживачем природного газу виключно на підставі даних Оператора ГРМ про об`єм (обсяг) розподіленого/спожитого Споживачем природного газу. Так, відповідач вказує, про відсутність обставин, які підтверджували б факт порушення права особи, за захистом якого вона звернулась, а також законна можливість відповідача його відновлення, є самостійною підставою для відмови у задоволенні такого позову. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову у повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 22.07.2020 № 917-р ТОВ «ГК «Нафтогаз України» обрано постачальником «останньої надії» строком на три роки. Згідно з пунктом 26 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» постачальник «останньої надії» - визначений КМУ постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу. Пунктом 1 Розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30.09.2015 № 2496 (далі - Правила, Правила постачання) передбачено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання природного газу споживачам на умовах договору постачання природного газу, який укладається з урахуванням вимог цього розділу та має відповідати Типовому договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», затвердженому постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501 (далі - Типовий договір), який є публічним, а його умови - однаковими для всіх споживачів. Договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» не потребує двостороннього підписання. Відповідно до п. 1 наказу Міністерства енергетики України від 08.06.2022 № 198, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.06.2022 за № 637/37973 Про постачання природного газу побутовим споживачам (далі - Наказ від 08.06.2022 № 198) на виконання рішення Кризового комітету, затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 26.02.2022 № 87 «Про введення Кризової ситуації рівня надзвичайної ситуації» та протоколу засідання Кризового комітету від 03.06.2022 № 1; відповідно до Національного плану дій, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 02 листопада 2015 року № 687, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 листопада 2015 року за № 1458/27903; згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про ринок природного газу»; з урахуванням листа НКРЕКП від 03 червня 2022 року № 4521/16/7-22, було наказано ТОВ «ГК «Нафтогаз України» здійснювати постачання природного газу побутовим споживачам на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2500, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1386/27831 (далі - Типовий договір), та базової річної пропозиції: - з 01 травня 2022 року - побутовим споживачам, яких на день набрання чинності цим наказом внесено до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи; - з дня початку постачання природного газу постачальником «останньої надії» - побутовим споживачам, яких після набрання чинності цим наказом буде внесено до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи (Оператора ГТС). Згідно з п. 1.1. Типового договору цей Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу Споживачу як товарної продукції Постачальником. Відповідно до п. 1.2. Типового договору умови цього Типового договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» та Правил є однаковими для всіх побутових споживачів України. Відповідно до п. 1.3. Типового договору цей Типовий договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк у порядку, передбаченому Правилами постачання. Фактом укладення цього Типового договору є включення Постачальником Споживача до свого Реєстру споживачів постачальника на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи на підставі заяви-приєднання, поданої Споживачем в установленому законодавством порядку. Відповідно до п. 2.2. Типового договору обов`язковою умовою для постачання природного газу Споживачу є наявність у Споживача укладеного в установленому порядку з оператором газорозподільної мережі (далі - Оператором ГРМ, АТ «Київгаз») договору розподілу природного газу, на підставі якого Споживач набуває право правомірно відбирати газ із газорозподільної системи. Відповідно до абзацу 1 пункту 1 глави 2 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП № 2493 від 30.09.2015 (далі - Кодекс ГТС) з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ENTSOG). Абзацом 2 пункту 1 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС визначено, що для кодування використовується EIC-код. Згідно з абзацом 4 вказаного пункту глави 2 розділу IV Кодексу ГТС кожному суб`єкту ринку природного газу та/або точці комерційного обліку може бути присвоєно лише один EIC-код. Зазначене обумовлює відсутність в інформаційній платформі найменувань споживачів, у зв`язку з чим їх ідентифікація здійснюється виключно за присвоєними EIC-кодами. Відповідно до абзацу 1 пункту 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС з моменту реєстрації споживача за постачальником в інформаційній платформі постачальник набуває статусу діючого постачальника для такого споживача (крім майбутніх періодів постачання, які заброньовані за іншими постачальниками в інформаційній платформі, постачання природного газу постачальником «останньої надії» та випадків, передбачених пунктом 6 цієї глави) та вважається, що з цього моменту зазначений постачальник забронював за собою цього споживача на наступні розрахункові періоди та є відповідальним за обсяги споживання природного газу цим споживачем. Реєстрація споживача в Реєстрі споживачів постачальником «останньої надії» здійснюється на період, що не може перевищувати граничний строк постачання, визначений Законом України «Про ринок природного газу» та Правилами постачання природного газу. Положеннями абзацу 11 пункту 2 глави 5 вказаного розділу Кодексу ГТС визначено, що дата початку постачання природного газу споживачу постачальником «останньої надії» визначається в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі. Водночас максимальний строк, на який споживача або оператора газорозподільної системи реєструють у Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії», визначається Правилами постачання природного газу. Відповідно до пункту 1 Розділу IV Кодексу ГТС інформаційна платформа містить такі дані, зокрема: 7) інформацію про фактичне добове споживання; 8) інформацію про фактичне споживання кожного газового місяця (М). Сторони не заперечували, що з травня 2022 року споживач [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) з ЕІС-кодом [NUMBER], о/р [NUMBER] знаходиться в реєстрі постачальника ТОВ «ГК «Нафтогаз України». Згідно з даними про фактичний місячний відбір/споживання природного газу, що надається Оператором ГРМ (АТ «Київгаз»), через інформаційну платформу Оператора ГТС по особовому рахунку № [NUMBER] (EIC - код [NUMBER]) позивачем відбувалось споживання природного газу, за який розрахунки в повному обсязі не здійснено. Детальні показники щодо нарахованого об`єму (обсягу) природного газу, застосованої ціни, розмір отриманих коштів та заборгованості відображений у фінансовому стані, який підготовлений головний фахівцем Відділу розрахунків Департаменту регулювання заборгованості та розрахунків ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України». З наданої Товариством інформації вбачається, що з моменту початку здійснення постачання природного газу Товариство належним чином виконувало взяті на себе зобов`язання та забезпечувало безперебійне постачання для покриття потреб [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що при нарахуванні вартості спожитих обсягів природного газу, ТОВ «ГК «Нафтогаз України» керується положеннями укладеного з [PERSON] договору постачання природного газу побутовому споживачу, умови якого в цілому відповідають Типовому договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженому постановою НКРЕКП № 2500 від 30.09.2015, відповідно до яких об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу споживачем за розрахунковий період визначається, зокрема за даними Оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних Оператора газотранспортної системи та доведені споживачу Оператором ГРМ. Суд оцінює критично доводи позивача щодо неправомірного зазначення від`ємних показників поживання природного газу за березень 2023, оскільки інформацію про фактичний місячний відбір/споживання природного газу було надано позивачу Товариством відповідно до даних інформаційної платформи Оператора ГТС, з урахуванням проведеного Оператором ГРМ корегування за ЕІС-кодом [NUMBER], за яким остаточна алокація (обсяг фактичного споживання) у березні 2023 року обліковувалась у розмірі: - 86 куб.м. Відповідно до підпункту 1 пункту 4.4. розділу IV Типового договору, об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу Споживачем за розрахунковий період визначається за даними Оператора ГРМ, що є оператором газорозподільної мережі за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних Оператора газотранспортної системи та доведені Споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу. Крім того, відповідно до пункту 1 глави 4 розділу IX Кодексу ГРМ визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ. Відповідно до пункту 4 глави 4 розділу IX Кодексу ГРМ: - побутовий споживач, який за умовами договору розподілу природного газу розраховується за лічильником газу, зобов`язаний щомісяця станом на 01 число місяця знімати фактичні показання лічильника газу та протягом п`яти діб (до 05 числа включно) надавати їх Оператору ГРМ у спосіб, визначений договором розподілу природного газу; - у разі неотримання Оператором ГРМ до 06 числа місяця, що настає за розрахунковим, показань лічильника газу та за умови, що лічильник газу не оснащений засобами дистанційної передачі даних, фактичний об`єм розподілу та споживання природного газу по об`єкту споживача за розрахунковий період визначається Оператором ГРМ на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період, що розраховується, виходячи з групи споживання побутового споживача, з урахуванням вимог цього Кодексу ГРМ. Якщо за підсумками наступного місяця споживач своєчасно надасть покази лічильника газу, формування об`єму розподілу та споживання природного газу за період зазначеного місяця здійснюється з урахуванням наданих показань. Таким чином, коригування об`ємів (обсягів) спожитого газу у минулих періодах не передбачено Кодексом ГРМ. Згідно з Кодексом ГРМ Оператор ГРМ має право формувати об`єм розподілу і споживання природного газу по об`єкту споживача тільки поточним місяцем, в якому було здійснено контрольне зняття показань лічильника газу або в якому були своєчасно надані показники лічильника газу споживачем. Якщо споживачем природного газу порушуються вимоги Кодексу ГРМ, в частині передачі Оператору ГРМ щомісяця з 01 по 05 число фактичних показників лічильника газу станом на 01 число місяця, об`єм розподілу та споживання природного газу за розрахунковий період буде визначатися Оператором ГРМ відповідно до вимог Кодексу ГРМ на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період, що і буде вказано в рахунках на оплату послуг з газопостачання. Таким чином, постачальник проводить нарахування вартості спожитого Споживачем природного газу виключно на підставі даних Оператора ГРМ про об`єм (обсяг) розподіленого/спожитого Споживачем природного газу. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як визначає Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 по справі №?676/58/17-ц, спосіб захисту спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором. Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 446/1/22 (провадження № 61-12893св22). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду 22 березня 2023 року у справі № 509/5080/18, провадження № 61-11707св22). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Відповідно до ст.12, ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач у своїй позовній заяві жодним чином не наводить підстав своїх матеріальноправових вимог до ТОВ «ГК «Нафтогаз України», а також не зазначає в чому саме полягає його порушене право та яким чином має відбутись його поновлення. Таким чином, відсутність обставин, які підтверджували б факт порушення права особи, за захистом якого вона звернулась, а також законна можливість Ввідповідача його відновлення, є самостійною підставою для відмови у задоволенні такого позову Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Позивачем до матеріалів справи не долучено доказів направлення запитів відповідачу, оскільки до позовної заяви долучено лише копію запитів, таким чином не підлягає задоволенню і вимоги позову про зобов`язання відповідача надати позивачу інформацію про причини ігнорування відповідачем наданих позивачем показників квартирного лічильника газу та причини виникнення заборгованості на адресу проживання позивача, у зв`язку із недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed