Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, в якому просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] з 1/3 частки всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/4 частку всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.11.2023 року вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмір 1/3 частки усіх доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 09.10.2023 року до досягнення повнолітня дитини. З часу постановлення вказаного рішенням суду відбулися зміни його сімейного стану, зокрема, з грудня 2023 року він почав проживати з [PERSON] , однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу за однією адресою в [ADDRESS] . Проживаючи разом вони ведуть спільне господарство та мають спільний побут. Зазначає, що до складу його сім`ї входить окрім [PERSON] , її неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , дитина знаходиться на утриманні матері та на його утриманні, що підтверджуються довідкою з виконавчого комітету Хотинської міської ради № 126 від 27.05.2024 року. Крім цього, згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № [NUMBER] від 13.12.2023 року державним виконавцем постановлено виконавче провадження на підставі судового наказу № 724/2057/23, що виданий 15.09.2023 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] . [INFO] , у розмір 1/4 частки усіх доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 14.09.2023 року до досягнення дитиною повнолітня закінчити. Тобто з грудня 2023 року, почавши проживати з [PERSON] однією сім`єю за однією адресою, його цивільна дружина [PERSON] в рамках виконавчого провадження ВП [NUMBER] звернулась до державного виконавця Хотинського відділу ДВС про закінчення (припинення) стягнення аліментів з колишнього чоловіка оскільки він почав проживати з нею однією сім`єю та утримувати її неповнолітню доньку - [PERSON] . Вказує, що зміни, які відбулись в його сімейному стані автоматично реально вплинули на зміну його матеріального стану, оскільки проживаючи разом однією сім`єю, вони з цивільною дружиною ведуть спільне господарство та спільний побут, спільно харчуються, що беззаперечно потребує не аби яких грошових витрат з його боку на утримання нової сім`ї. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 СК України, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Такою істотною обставиною позивач вважає - проживання зі ним, платником аліментів неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , яка входить до складу його сім`ї, а тому виходячи із загальних принципів регулювання сімейних відносин та визначених законом способів захисту сімейних прав, вважає є підстави для захисту його права шляхом зміни розміру аліментів, що призначені на користь його колишньої дружини [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] з розміру 1/3 частки усіх доходів на розмір 1/4 частки усіх доходів. Підтримуючи вищевикладене, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме змінити розмір аліментів, які стягуються з нього, [PERSON] на підставі рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.11.2023 року у справі № 724/2223/23, на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з 1/3 частки всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на 1/4 частки всіх доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття дитини. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 19 червня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити у порядку загального позовного провадження, проведення підготовчого засідання призначено на 06 серпня 2024 року. 15.07.2024 року на адресу суду від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Нахамко Василя Івановича надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, у зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача про зміну розміру стягуваних аліментів є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Відзив обґрунтований тим, що з урахуванням норми закріпленої у абз.3 ч.2 ст.3 СК України, неповнолітня [PERSON] [INFO] , про утримання якої стверджує позивач, не може належати до члена його сім`ї, оскільки її сім`ю складає батько та матір, а позивач не є батьком [PERSON] . Крім того, оскільки неповнолітня не усиновлена позивачем, а батько [PERSON] не позбавлений відносно неї батьківських прав, тому обов`язок з її виховання та матеріального утримання СК покладено саме на нього та її матір, а позивач не має і не може мати обов`язку в існуючих фактичних відносинах з утримання неповнолітньої доньки своєї цивільної дружини. Жодних доказів участі у матеріальному забезпеченні неповнолітньої [PERSON] позивачем до суду не подано, позовна заява насичена твердженнями, судженнями, припущеннями, але не доказами, тому відсутні будь які підстави для задоволення заявлених вимог. Зазначено, що з поданого позову не вбачається наявності визначених законодавством підстав для зміни розміру аліментів, а зміна сімейного статусу позивача без підтвердження погіршення його матеріального стану не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно із іншою. Відмова стягувача від примусового виконання рішення не звільняє батька дитини [PERSON] від виконання вимог статей 150 151 СК України. Також вказує, що довідки видані працівниками органу місцевого самоврядування не є належними доказами підтвердження вказаних в них обставин, оскільки вказаний працівник не володіє та не може в законний спосіб стверджувати про дату та час фактичного проживання певної особи за відповідною адресою, не може визначати чи встановлювати факт спільного проживання осіб та ведення ними спільного господарства та спільного побуту та не може підтвердити факт перебування неповнолітньої дитини на утриманні позивача [PERSON] .. Разом з тим зазначає, що донька позивача [PERSON] часто хворіє на гострі респіраторні інфекції, тому потребує додаткових коштів на лікування, підтримку імунітету та оздоровлення влітку. 12.08.2024 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника відповідача адвоката Нахамко В.І., зі змісту яких вбачається, що довідки на підтвердження позовних вимог надані позивачем, які видані ОМС не засвідчують жодних прав позивача [PERSON] а тому працівники скріплюючи номерними гербовими печатками довідки, діяли в порушення локального нормативного акту Хотинської міської ради. Органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи не уповноважені жодним нормативним актом підтверджувати юридичний факт фактичного, а не зареєстрованого/задекларованого проживання/ перебування осіб. Крім того, у довідках відсутні будь-які додатки на підставі яких видано довідки, якими б підтверджувалися відповідні фактичні обставини про які в них зазначено інформацію. Також надав заяву щодо стягнення судових витрат понесених відповідачем на правничу допомогу. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 12.08.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 28 серпня 2024 року на 10:00 годину. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день час та місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гермаковський О.І. в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Щодо відзиву заперечував, та зазначив, що у його довірителя інша сім`я, дитина цивільної дружини перебуває на утриманні позивача, оскільки вони проживають однією сім`єю. У зв`язку із наявністю витрат на забезпечення потреб дитини у нього погіршився майновий стан, тому вважає, що є всі підстави для зменшення розміру стягуваних аліментів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, але була належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Нахамко В.І. в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнав, просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, враховуючи їх безпідставність та необгрунтованість. Відзив на позовну заяву підтримав, та надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Також просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.ст..384,385 КК України пояснив, що являється сусідом позивача та стверджує, що [PERSON] та [PERSON] проживають як одна сім`я, на подвір`ї стоїть його автомобіль, вони щось будуть разом. Щодо того чи утримує позивач доньку його цивільної дружини відповісти не може оскільки особисто йому такий факт не відомий. Свідок [PERSON] в судовому засіданні будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.ст..384,385 КК України пояснив, що являється сусідом [PERSON] , та знає що разом із нею проживає її чоловік [PERSON] ,разом живуть вже приблизно рік. Фактичні обставини встановлені судом. Вислухавши пояснення представників сторін, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору у даній справі, суд приходить до наступного висновку, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 листопада 2023 року (справа № 724/2223/23) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмір 1/3 частки усіх доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 09.10.2023 року до досягнення повнолітня дитини (а.с.10-11). Як вбачається із довідки №126 від 27.05.2024 року виданої виконавчим комітетом Хотинської міської ради, [PERSON] проживає без реєстрації по [ADDRESS] , разом із [PERSON] однією сім`єю з грудня 2023 року по даний час. До складу сім`ї [PERSON] входить також неповнолітня [PERSON] 2014 р.н., яка знаходиться на його утриманні та утриманні матері [PERSON] (а.с.13). Батьками [PERSON] [INFO] зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.12.2014 року (а.с.14). Довідкою №277 від 31.05.2024 року виданою Хотинською міською радою, підтверджено, що [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] , але фактично проживає у селі Ворничани Дністровського району (а.с.15). З копії постанови про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] від 13.12.2023 року вбачається, що у зв`язку із відмовою стягувача від примусового виконання судового рішення, виконавче провадження [NUMBER] закінчено (а.с.17). Постановою про відкриття виконавчого провадження від 20.12.2023 року підтверджено, що виконавчий лист №724/2223/23 виданий 07.11.2023 року щодо стягнення аліментів з [PERSON] прийнято до примусового виконання (а.с.19). З відповіді Хотинського ВДВС у Дністровському районі за вих.№296-20/9574 від 21.05.2024 року вбачається, постановою державного виконавця від 27.02.2024 року звернуто стягнення на заробітну плату боржнику, тому виплати на користь стягувача надходять щомісячно в повному обсязі та в розмірі, що зазначено у виконавчому документі (а.с.20). Як вбачається із копії довідки №182 від 09.07.2024 року виданої Хотинською АЗПМС в тім, що [PERSON] 02.08.2012 року дійсно перебуває на «Д» обліку в сімейного лікаря з рецедивуючого обструктивного бронхіту (а.с.44). Судом також досліджені додатки додані представником відповідача до додаткових пояснень по справі, а саме рішення Хотинської міської ради №216/17 від 21.01.2022 року про затвердження Інструкції з діловодства у Хотинській міській раді та її виконавчому комітеті, додаток №10 перелік документів, підписи на яких скріплюються гербовою печаткою, посадові інструкції, докази отримання додатків №1-4 від Хотинської міської ради, сторінку з офіційного сайту Хотинської міської ради. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом, просить зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки, посилаючись на те, що на даний час у нього відбулися зміни сімейного стану, до складу його сім`ї входить донька його цивільної дружини, яку він також матеріально забезпечує та яка знаходиться також і на його утриманні. В свою чергу, представник відповідача адвокат Нахамко В.І. не погоджуючись із вимогами позивача, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував щодо того факту, що у позивача погіршився матеріальний стан та він немає змоги сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі, також у відзиві наводить аргументи на спростування зазначених в позовній заяві обставин. Застосовані норми права. Мотиви та висновки суду. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, у частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріального утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на тримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За правилами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів:а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як у бік погіршення так і у бік покращення. Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з положеннями вищевказаної норми змінити раніше встановлений розмір аліментів можливо лише за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що в нього змінився сімейний стан, так як на його утриманні знаходиться донька цивільної дружини, з якими він проживає однією сім`єю, пов`язані спільним побутом, та не може сплачувати аліменти, які з нього стягуються на утримання доньки у встановленому раніше розмірі, що свідчить про зміну його матеріального стану та є підставою для зменшення розміру аліментів. Однак такі посилання жодним належними доказами не обґрунтовані, та не свідчать що погіршення його матеріального стану та не можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Крім того, як вбачається із копії рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.11.2023 року [PERSON] позовні вимоги про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 частки всіх його видів доходів на утримання доньки визнав в повному обсязі та не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Також суд зазначає, що обов`язок по утриманні неповнолітньої [PERSON] покладений на її біологічних батьків матір [PERSON] та батька [PERSON] , який батьківських прав не позбавлений та у матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили, що біологічний батько не надає матеріальної допомоги на утримання рідної доньки. Той факт, що мати неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] відмовилася від примусового виконання судового рішення щодо стягнення аліментів з [PERSON] , не дає суду дійти правомірного висновку про відсутність чи неналежне матеріальне забезпечення батьком своєї рідної доньки, чи навпаки підтверджує факт утримання позивачем доньки його співмешканки. Разом з тим, зміна позивачем сімейного стану, а саме спільне проживання з [PERSON] однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу, та її донькою [PERSON] 2014 року народження, однією сім`єю не дають підстав вважати, що матеріальний стан позивача погіршився і він не взмозі сплачувати аліменти на утримання власної доньки [PERSON] 2012 року народження. Статтею 182 СК України визначені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. З урахуванням викладеного, позивач має не лише зазначити про зміну матеріального становища в бік погіршення, а й надати докази про зміну свого матеріального становища. Також, розмір аліментів (1/3 частини його заробітку ), які стягуються з позивача на утримання дочки [PERSON] [INFO] , на підставі рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 листопада 2023 року відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку із зміною у позивача сімейного стану, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення неповнолітньої дочки [PERSON] та суперечитиме її інтересам. Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 715/2073/20 зменшення розміру раніше стягнутих аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні інших дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Також, позивачем не надано і доказів зміни його матеріального стану, а саме його погіршення, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Крім того, стороною позивача в ході розгляду даного спору не надано суду переконливих доказів, які б вказували на вагомі підстави щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З аналізу ст. 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 СК України. Так, належних та допустимих доказів того, що з моменту винесення судового рішення суттєво погіршився матеріальний стан позивача, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі позивачем не надано. Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішення суду, визначені ст. 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також позивачем не надано і доказів суттєвої зміни його матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Позивачем у справах про зменшення розміру аліментів має не стверджуватись, а доводить належними доказами, що матеріальне становище платника аліментів не дозволяє йому утримувати дитину і при цьому свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Жодних належних та допустимих доказі на підтвердження заявлених вимог, які б дали підставу суду задовольнити позовні вимоги матеріали справи не містять. Інші доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зменшення розміру аліментів. На основі всебічно з`ясованих обставин, із врахуванням доводів позивача та врахування заперечень відповідача, перевіривши їх на належність та допустимість, обґрунтованість та під ставність а також взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що належних доказів в обґрунтування позову не надано, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про зміну розміру аліментів, а тому відмовляє в задоволенні позову. Розподіл судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем витрати пр. сплаті судового збору слід залишити за позивачем. Щодо клопотання представника відповідача адвоката Нахамко В.І. про стягнення витрат в розмірі 33600,00 гривень за надання правничої допомоги у зв`язку із розглядом вказаної справи, суд виходить з наступного. Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених [PERSON] у зв`язку із розглядом цієї справи в суді, її представник адвокат Нахамко В.І. на адресу суду надав: - копію додаткової угоди до Договору №2407/071-БЮ-ФЦ від 08.07.2024 року про надання правничої (правової) допомоги; - акт приймання-передачі наданої правничої (правової) допомоги (робіт послуг) від 16.07.2024 року; - акт приймання-передачі наданої правничої (правової) допомоги (робіт послуг) від 12.08.2024 року; - копію інформаційного повідомлення про зарахування коштів №@2PL430100 від 25.07.2024 року на загальну суму 12000 гривень. - копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 08 липня 2024 року. - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. Відповідно до копії інформаційного повідомлення про зарахування коштів №@2PL430100 від 25.07.2024 року [PERSON] сплатила адвокату Нахамко Василю Івановичу грошові кошти за надану правову допомогу у сумі 12 000,00 грн. З огляду на відсутність клопотання представника позивача щодо зменшення витрат на правничу допомогу, суд беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатським об`єднанням заявнику послуг, суд вважає, що клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню частково на суму 12000,00 гривень, а саме суми фактично сплачених та документально підтверджених витрат на правничу допомогу. Наявність документально підтверджених витрат на правничу допомогу є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок викладено у постанові Великої палати ВС від 20.09.2018 року у справі №751/3840/15-ц. В решті стягнення судових витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Outcome: approved