Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача: - 20 308, 68 грн. індексації по аліментах за період часу з червня 2020 року до березня 2023 року; -97 478,19 грн. пені за несвоєчасну сплату аліментів. Посилається в позові на те, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року, зміненим постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року, з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей: синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1 500, 00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 22 червня 2020 року. На підставі вказаного рішення суду 08 квітня 2021 року державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Починаючи з 22 червня 2020 року і до серпня 2023 року відповідач сплачував аліменти нерегулярно та не в повному розмірі. Відповідно до розрахунку заборгованості від 04 вересня 2023 року розмір заборгованості становить 97 48, 19 грн. З урахуванням цього, просить стянути індексацію аліментів з січня 2021 року в сумі 20 308, 68 грн. відповідно до приведеного в позові розрахунку. Крім того, пеня по аліментах відповідно до проведеного розрахунку лише за півроку становить 512 258, 72 гр. З урахуванням вимог ч.1 ст.196 СК України просить стягнути з відповідача пеню в розмірі заборгованості по аліментах 97 48. 19 грн., що відповідає позиції Верховного Суду в постанові від 25 квітня 2018 року в справі № 333/6020/16 Позов був зареєстрований судом 23 лютого 2024 року після надходження за підсудністю з Красноармійського міськрайонного суду Донецької обл. та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. Відповідно до ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позов. 27 травня 2024 року відповідач подав відзив на позов, яким проти позову заперечує. Посилається на те, що сплата аліментів ним здійснюється на картковий рахунок у Казначействі [NUMBER] , відкритий державним виконавцем. Перераховані ним кошти на розрахунковий рахунок виконавчої служби виконавець повинен сам перераховуваи позивачу, а тому він не може відповідати за ненадходження цих коштів на рахунок позивачки. Крім того, відповідно до наданого йому розрахунку заборгованості сума боргу по аліментах станом на 01 січня 2022 року становить 42 179, 24 грн., а не 48 179, 24 грн., як зазначено в позові. З наданого позивачкою розрахунку вбачається, що в ньому не враховані сплачені ним аліменти: у жовтні 2021 року - 4 000, 00 грн., квітні 2022 року - 1 000, 00 грн.; червні 2022 року - 1 000, 00 грн. та липні 2023 року - 1000, 00 грн. Вважає, що не встановлено його вини в ухиленні від сплати аліментів, а тому вважає вимоги позивачки в цій частині безпідставними та направленими на позбавлення його можливості спілкуватися з дітьми. З урахуванням цього, просить у позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ч.9 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст.141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року, зміненим постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року, з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дітей: синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1 500, 00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 22 червня 2020 року і до повноліття дітей. На підставі вказаного рішення суду 08 квітня 2021 року державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Відповідно до розрахунку заборгованості в ВП № [NUMBER] від 04 вересня 2023 року станом на момент його складання заборгованість відповідача по аліментах становить 95 478, 19 грн. В свою чергу, з наданих відповідачем фіскальних чеків, вбачається, що ним через АТ «Укрпошта» були частково сплачені аліменти : у жовтні 2021 року - 4 000, 00 грн., квітні 2022 року - 1 000, 00 грн; червні 2022 року - 1 000, 00 грн. та липні 2023 року - 1 000, 00 грн. Вказані суми аліментів у розрахунку заборгованості державного виконавця не відображені. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст.ст.180-182 СК України, стягнення заборгованості по аліментах врегульовано ст.ст.194-197 СК України та ст.71 Закону України «Про виконавче провадження». З точки зору закону аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно зі ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом ч.1 ст. 546 ЦК України неустойкою забезпечується виконання зобов`язання. В п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст.196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованості утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасної виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. З урахуванням того, що згідно з положеннями СК України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст.196 СК України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абз.1 ч.1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Тобто, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абз.1 с.1 ст.196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 572/1762/15ц, роз`яснено, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. За змістом ст. 196 СК України відповідальність у вигляді пені можлива лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейне законодавство містить презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 20 липня 2020 року в справі № 362/4462/16 та від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21. Я зазначено в вище приведеній постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. З урахуванням викладеного, проведеного в позові розрахунку заборгованості по пені, яка перевищує суму самої заборгованості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача пені в розмірі заборгованості. При цьому суд вважає за необхідне зменшити розмір пені на суму сплачених відповідачем аліментів, не зазначених у розрахунку, яка становить 7 000, 00 грн. З урахуванням цього, сума пені до стягнення становить 88 478, 19 грн. Щодо тверджень відповідача про те, що не встановлена його вина в ухиленні від сплати аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як зазанечно вище, в сімейному законодавстві діє презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати. При цьому обов`язок доведення відсутності вини покладається на боржника. Будь-яких доказів відсутності своєї вини в виникненні заборгованості по аліментах відповідач не надав. З урахуванням цього дані твердження відповідача судом не можуть прийматися до уваги. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. За змістом ч.1 ст.71 Закону України « Про виконавче провадження» індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Правила індексації визначено в п.10 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Відповідно до наданого позивачкою розрахунку, перевіреного судом, сума індексації становить 20 308, 68 грн. Даної суми та правильності проведеного розрахунку відповідач не оспорює. З урахуванням цього і в цій частині суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України во витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. З матеріалів справи вбачається, що 21 вересня 2020 року між позивачкою та Адвокатським бюро «Олександра Шипіцина» був укладений договір про надання правової допомоги № 21-09/2020. 21 вересня 2023 року між позивачкою та адвокатом Шипіциним О.В. був підписаний Акт приймання-передачі виконаних робіт, відповідно до якого позивачці були надані наступні послуги: -аналіз нормативно-правових документів, які регулюють спірні правовідносини - 1 година; -аналіз судової практики щодо спірних правовідносин; -збирання доказів та формування доказової бази для підготовки позовної заяви; -підготовка та направлення позов удо суду. Сторони дійшли згоди в частині вартості наданих послуг у розмірі 15 000, 00 грн. ( а.с. 21 - 23; 30 ) Статтею 59 Конституції закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до п.п.6, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову. З точки зору ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню на користь відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України за клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В відзиві на позов відповідач зазначив, що сума витрат на правничу допомогу є завищеною, непропорційною щодо предмету спору, складністю справи та обсягом виконаних авдвокатом робіт. Зазначив також, що відповідно до ст.59 Конституції України у випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно відповідно до Закону України» Про безоплатну правничу допомогу». Вважає, що позивачка отримує правничу допомогу безоплатно і не несе витрат, пов`язаних з правничою допомого адвоката. Суд враховує, що в даній категорії справ давно склалася усталена судова практика та давно визначені способи захисту порушених прав. З урахуванням цього суд вважає, що для фахівця в галузі права, яким є професійний адвокат, проаналізувати судову практику, визначитися із способом захисту та підготувати позов не потребувало таких значних затрат часу. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. В п.28 додаткової постанови у вказані справі вказано, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Про таке ж зазначається і в п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 910/12876/19. В свою чергу, в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 922/1964/21 від 16 листопада 2022 року зазначено,що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Враховуючи викладене вище, предмет спору сторін та складність справи, характер та обсяг виконаної роботи адвокатом, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, звільнення позивачки від сплати судового збору при зверненні до суду, з відповідача на користь держави пілягає стягненню 1 087, 87 грн. судового збору.

Outcome: partial