Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

В травні 2024 року позивач Кредитна спілка «Центр фінансових послуг» звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, посилаючись на наступні обставини. 22.03.2019 року між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та [PERSON] було укладено кредитний договір кредитної лінії № В55/021/19/157/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, відповідно до п. 1.1. якого позивач зобов`язується надати відповідачу кредит в сумі 6000,00 грн. 22.03.2019 року позичальник звернувся з заявою в якій просив надати в межах ліміту відкритої йому за кредитним договором кредитної лінії 1 транш у сумі 6000,00 грн. 22.03.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Додатковий договір про транш №1 до Кредитного договору кредитної лінії (далі - Додатковий договір про транш №1), відповідно до п. 1 якого її сторони погодили, що позивач надає відповідачу транш у розмірі 6000,00 грн., з врахуванням вказаного траншу сума залишку виданого Позичальнику кредиту складає 6000 грн. Водночас, позивачем та відповідачем у п. 3 Додаткового договору про транш №1 було погоджено графік платежів. Позивач виконав умови Кредитного договору кредитної лінії та надав кредитні кошти в сумі 6000,00 грн., згідно заяви відповідача від 22.03.2019 року на зарахування коштів в сумі 6000,00 грн., що підтверджується довідкою про зарахування коштів.\~ Позивач зазначає, що відповідачем було порушено п.3 Додаткового договору про транш №1, а саме зобов`язання проводити сплату нарахованих процентів і погашення частини кредиту вчасно кожного місяця, а також сумами, не меншими, ніж вказані в графіку платежів, що в свою чергу спричинило затримку відповідачем повернення частини кредиту та сплати процентів за Кредитним договором кредитної лінії, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за Кредитним договором кредитної лінії складає 9 625,16 грн., з яких: 3 900,59 грн. - сума заборгованості по тілу кредиту станом на 22.03.2022 року; 5 724,57 грн. - сума заборгованості по сплаті процентів за період з 16.04.2020 року по 22.03.2022 року. Також, 18.07.2019 між позивачем, як позичальником та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір кредитної лінії № В55/057/19/157/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, відповідно до п. 1.1. якого позивач зобов`язується надати відповідачу кредит в сумі 10000,00 грн. 18.07.2019 року позичальник звернувся з заявою в якій просив надати в межах ліміту відкритої йому за кредитним договором кредитної лінії 2 транш у сумі 10000,00 грн. 18.07.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Додатковий договір про транш №1 до Кредитного договору кредитної лінії-2 (далі - Додатковий договір про транш №2), відповідно до п. 1 якого її сторони погодили, що позивач надає відповідачу транш у розмірі 10000,00 грн., з врахуванням вказаного траншу сума залишку виданого Позичальнику кредиту складає 10000 грн. Водночас, позивачем та відповідачем у п. 3 Додаткового договору про транш №2 було погоджено графік платежів. Позивач виконав умови Кредитного договору кредитної лінії та надав кредитні кошти в сумі 10000,00 грн., згідно заяви відповідача від 18.07.2019 року на зарахування коштів в сумі 10000,00 грн., що підтверджується довідкою про зарахування коштів.\~ Позивач зазначає, що відповідачем було порушено п.3 Додаткового договору про транш №2, а саме зобов`язання проводити сплату нарахованих процентів і погашення частини кредиту вчасно кожного місяця, а також сумами, не меншими, ніж вказані в графіку платежів, що в свою чергу спричинило затримку відповідачем повернення частини кредиту та сплати процентів за Кредитним договором кредитної лінії-2, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за Кредитним договором кредитної лінії складає 18 902,78 грн., з яких: 6 945,92 грн. - сума заборгованості по тілу кредиту станом на 18.07.2022 року; 11 956,86 грн. - сума заборгованості по сплаті процентів за період з 01.07.2020 року по 18.07.2022 року. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договорами не погашає, що є порушенням законних прав Кредитної спілки «Центр фінансових послуг». Тому, просили суд стягнути з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» по Кредитному\~ договору кредитної лінії № В55/021/19/157/95СЗ від 22.03.2019 року в загальному розмірі 9 625,16 грн., за Кредитним договором кредитної лінії № В55/057/19/157/95СЗ від 18.07.2019 року у загальному розмірі 18 902,78 грн., що разом складає сума в розмірі 28 527,94 грн.,\~ а також судовий збір в сумі 3 028 грн. ( а. с. 1-3 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2024 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І.( а. с. 25-26 ) та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ). Згідно відповіді № 598683 від 20.05.2024 року\~ з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача, за вказаними параметрами особу [PERSON] не знайдено ( а. с. 30 ). 20 травня 2024 року судом\~\~ здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача (а. с. 31). 06 червня 2024 року за вх. № 30797 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача (а. с. 32). Згідно отриманої інформації, [PERSON] , [INFO] з 06.06.2006 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна. Ухвалою судді від 07 червня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання у справі на 05 липня 2024 року ( а. с. 33-34 ). 05 липня 2024 року розгляд справи було відкладено на 04.09.2024 року у зв`язку з тим, що відповідач не була належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи, на адресу суду повернувся поштовий конверт ( а. с. 36 ). В судове засідання 04.09.2024 року позивач КС «ЦФП» свого представника не направило,30.08.2024 року за вх. № 45218 судом отримано заяву від представника позивача [PERSON] , в якій остання просила справу розглядати за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та не заперечують проти заочного розгляду справи ( а. с. 45-46 ). Відповідач [PERSON] в судове засідання 04.09.2024 року не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, однак на адресу суду повернувся поштовий конверт, в якому причина повернення вказана працівниками пошти, як адресат відсутній за вказаною адресою ( а. с. 44 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. До того ж, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 травня 2023 року\~\~\~ у справі № 755/17944/18, провадження № 61-185св23. В зазначеній постанові Верховний Суд вказував, що посилання касаційної скарги на те, що [PERSON] належним чином не було повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, що позбавило його можливості реалізувати належні йому процесуальні права, є безпідставними, так як наявна на а. с. 143 т. 3 довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Отже, наведені доводи касаційної скарги [PERSON] є безпідставними. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-109гс19; від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі\~ Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ). Оскільки, як зазначено вище, на адресу суду повернувся поштовий конверт, в якому причина повернення вказана працівниками пошти, як адресат відсутній за вказаною адресою, суд з урахуванням вимог статті 131 ЦПК України та враховуючи позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, приходить до висновку, що відповідач була належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В свою чергу, позивач ( представник ) скористувався вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду у відповідності до вимог ЦПК України, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і\~ позивач ( представник ) не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд\~ вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. 04 вересня 2024 року судом було ухвалено проводити розгляд справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 22.03.2019 року між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та [PERSON] було укладено Кредитний договір кредитної лінії № В55/021/19/157/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ( а. с. 7-8 ). Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Кредитодавець зобов`язався надати Позичальнику кредит в сумі (загальним розміром) 6000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, цільового використання та забезпеченості, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором. 22.03.2019 року відповідач звернувся до позивача з заявою в якій просила надати в межах ліміту відкритої її за договором про споживчий кредит № В55/021/19/157/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (кредитної лінії) черговий транш у сумі 6000 грн. 00 коп. ( а. с. 10 ). Також судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 22.03.2019 року було укладено Додатковий договір про транш №1 до договору про споживчий кредит №В55/021/19/157/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (кредитної лінії), відповідно до п. 1 якого її сторони погодили, що позивач надає відповідачу транш у розмірі 6000,00 грн. ( а. с. 9 ). Відповідно до п. 3 Додаткового договору сторонами було погоджено графік платежів. Позивач виконав умови Кредитного договору кредитної лінії та перерахував кошти згідно заяви позичальника від 22.03.2019 року на зарахування коштів в сумі 6000,00 грн. 22 березня 2019 року від відповідача надійшла заява про повернення добровільного цільового внеску в додатковий капітал в сумі 6000 грн. 00 коп. Позивач повернув відповідачу добровільний цільовий внесок в додатковий капітал, а остання його отримала, що підтверджується видатковим касовим ордером від 22.03.2019 року (а. с. 12). Відповідно до п.п. 2 п. 2.4 Кредитного договору кредитної лінії позичальник зобов`язаний повертати кредит та сплачувати нараховані проценти, в порядку, визначеному останнім укладеним Додатковим договором про транш до Договору, що є невід`ємною частиною Договору. Відповідно до п.п. 10 п. 2.4 Кредитного договору кредитної лінії позичальник зобов`язаний сплачувати зараховані проценти і повертати передбачену графіком платежів частину кредиту щомісяця не пізніше 20 числа, вказаного в останньому укладеному Додатковому договорі про транш. Якщо кредит був частково повернутий достроково і в поточному місяці не виникає зобов`язання повертати передбачену графіком платежів частину кредиту, Позичальник зобов`язаний в будь-якому випадку сплатити не пізніше дати, вказаної в графіку платежів, фактично нараховані проценти на дату такого платежу. Відповідно до п.п. 3.2, 3.3. п. 3 Кредитного договору кредитної лінії плата за користування кредитом (проценти) становить вісімдесят чотири процентів річних. Тип процентної ставки - фіксована. Збільшення фіксованої процентної ставки за Договором можливе виключно за письмової згоди Позичальника. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок суми кредиту за кожен день користування кредитом. Кількість днів у році приймається 365 (366 для високосного року). Визначені цим пунктом проценти за користування кредитом нараховуються з наступного дня після дня надання кредиту Позичальнику (перерахування на рахунок за дорученням Позичальника або видачі готівкою, або спрямування суми виданого кредиту на добровільний цільовий внесок Позичальника в додатковий капітал) до закінчення строку дії Договору включно. Відповідно до п.п. 3.5 п. 3 Кредитного договору кредитної лінії-1 сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів. Строк на який надається кредит та графік платежів зазначаються у Додатковому договорі про транш, що є невід`ємною частиною Договору. У разі отримання кредиту траншами Сторони вносять зміни до графіку платежів шляхом підписання відповідного Додаткового договору про транш. Відповідно до п.п. 3.7 п. 3 Кредитного договору, прострочення сплати кредиту не зупиняє нарахування процентів. Підпунктом 3.6. п 3 кредитного договору кредитної лінії позивач та відповідач домовилися, що строк позовної давності за цим договором складає 10 років, у тому числі щодо неустойки. Згідно п.п. 5.5. п. 5 договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. Відповідно до п.п. 6.1. п. 6 кредитного договору, за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства та умов цього Договору. Встановлено, що відповідач порушив умови кредитного договору, не виконує взяті на себе зобов`язання у зв`язку має заборгованість перед позивачем, яка складає9 625,16 грн., з яких: 3 900,59 грн. - сума заборгованості по тілу кредиту станом на 22.03.2022 року; 5 724,57 грн. - сума заборгованості по сплаті процентів за період з 16.04.2020 року по 22.03.2022 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості. Крім того, 18.07.2019 року між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та [PERSON] було укладено Кредитний договір кредитної лінії № В55/057/19/157/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ( а. с. 13-14 ). Відповідно до п. 1.1 вказаного договору Кредитодавець зобов`язався надати Позичальнику кредит в сумі (загальним розміром) 10000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, цільового використання та забезпеченості, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором. 18.07.2019 року відповідач звернувся до позивача з заявою в якій просила надати в межах ліміту відкритої її за договором про споживчий кредит № В55/057/19/157/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (кредитної лінії) черговий транш у сумі 10000 грн. 00 коп. ( а. с. 16 ). Також судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 18.07.2019 року було укладено Додатковий договір про транш №1 до договору про споживчий кредит № В55/057/19/157/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (кредитної лінії), відповідно до п. 1 якого її сторони погодили, що позивач надає відповідачу транш у розмірі 10000,00 грн. ( а. с. 15 ). Відповідно до п. 3 Додаткового договору сторонами було погоджено графік платежів. Позивач виконав умови Кредитного договору кредитної лінії та перерахував кошти згідно заяви позичальника від 18.07.2019 року на зарахування коштів в сумі 10000,00 грн. 18 липня 2019 року від відповідача надійшла заява про повернення добровільного цільового внеску в додатковий капітал в сумі 10000 грн. 00 коп. Позивач повернув відповідачу добровільний цільовий внесок в додатковий капітал, а остання його отримала, що підтверджується видатковим касовим ордером від 18.07.2019 року (а. с. 18). Відповідно до п.п. 2 п. 2.4 Кредитного договору кредитної лінії позичальник зобов`язаний повертати кредит та сплачувати нараховані проценти, в порядку, визначеному останнім укладеним Додатковим договором про транш до Договору, що є невід`ємною частиною Договору. Відповідно до п.п. 10 п. 2.4 Кредитного договору кредитної лінії позичальник зобов`язаний сплачувати зараховані проценти і повертати передбачену графіком платежів частину кредиту щомісяця не пізніше 20 числа, вказаного в останньому укладеному Додатковому договорі про транш. Якщо кредит був частково повернутий достроково і в поточному місяці не виникає зобов`язання повертати передбачену графіком платежів частину кредиту, Позичальник зобов`язаний в будь-якому випадку сплатити не пізніше дати, вказаної в графіку платежів, фактично нараховані проценти на дату такого платежу. Відповідно до п.п. 3.2, 3.3. п. 3 Кредитного договору кредитної лінії плата за користування кредитом (проценти) становить вісімдесят чотири процентів річних. Тип процентної ставки - фіксована. Збільшення фіксованої процентної ставки за Договором можливе виключно за письмової згоди Позичальника. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок суми кредиту за кожен день користування кредитом. Кількість днів у році приймається 365 (366 для високосного року). Визначені цим пунктом проценти за користування кредитом нараховуються з наступного дня після дня надання кредиту Позичальнику (перерахування на рахунок за дорученням Позичальника або видачі готівкою, або спрямування суми виданого кредиту на добровільний цільовий внесок Позичальника в додатковий капітал) до закінчення строку дії Договору включно. Відповідно до п.п. 3.5 п. 3 Кредитного договору кредитної лінії-1 сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів. Строк на який надається кредит та графік платежів зазначаються у Додатковому договорі про транш, що є невід`ємною частиною Договору. У разі отримання кредиту траншами Сторони вносять зміни до графіку платежів шляхом підписання відповідного Додаткового договору про транш. Відповідно до п.п. 3.7 п. 3 Кредитного договору, прострочення сплати кредиту не зупиняє нарахування процентів. Підпунктом 3.6. п 3 кредитного договору кредитної лінії позивач та відповідач домовилися, що строк позовної давності за цим договором складає 10 років, у тому числі щодо неустойки. Згідно п.п. 5.5. п. 5 договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. Відповідно до п.п. 6.1. п. 6 кредитного договору, за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства та умов цього Договору. Встановлено, що відповідач порушив умови кредитного договору, не виконує взяті на себе зобов`язання у зв`язку має заборгованість перед позивачем, яка складає 18 902,78 грн., з яких: 6 945,92 грн. - сума заборгованості по тілу кредиту станом на 18.07.2022 року; 11 956,86 грн. - сума заборгованості по сплаті процентів за період з 01.07.2020 року по 18.07.2022 року,що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості. Згідно статуту Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців, Кредитна спілка «Центр фінансових послуг» є юридичною особою зареєстрованою в передбаченому Законом порядку. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною другою статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та проценти від простроченої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, підписання кредитного договору кредитної ліні № В55/021/19/157/95СЗ від 22.03.2019 року та № В55/057/19/157/95СЗ від 18.07.2019 року свідчить про те, що [PERSON] всі умови даних договорів цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї. Вказані договори були прочитані та підписані сторонами. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладені договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20) від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20 (провадження № 61-154св21). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 січня 2022 року в справі № 234/7723/20, провадження № 61-6379св21. Стаття 1048 частина 1 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором. Позичальник зобов`язаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані їй позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено та зазначено вище, відповідач [PERSON] порушила умови кредитних договорів та має заборгованість, що підтверджується як зазначено вище наявними в матеріалах справи розрахунками заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В порушення вищезазначених вимог закону та умов договорів відповідач зобов`язання за договорами не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Так, оскільки відповідач порушила умови договорів, позивач правомірно звернувся до суду з вказаним позовом. Суд звертає увагу, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитні договори, умовами яких передбачено та встановлено відсотки за користування кредитними коштами, з чим погодилася відповідач підписуючи вказані договори ( з усіма його умовами ). До того ж, в правових позиція Верховного Суду зазначено про відсутність підстав для визнання договорів недійсними, зокрема, пунктів договору щодо нарахування процентів за користування кредитом та відсутність порушень зі сторони кредитодавця вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», що відображено в постановах від 12.01.2022р. у справі № 524/5556/19, від 07.10.2020 р. у справі № 127/33824/19, від 09.09.2020 р.у справі № 732/670/19, від 28.04.2021 р. у справі № 234/7160/20, від 10.06.2021 р. у справі № 234/7159/20, від 18.06.2021 р. у справі № 234/8079/20. Волевиявлення сторони щодо підписання договору свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В свою чергу, з боку відповідача не надано до суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо наявної заборгованості та нарахованої суми. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». Тому, даючи оцінку наданим доказам, суд прийшов до висновку, що на користь позивача належить стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорамикредитної лінії № В55/021/19/157/95С3 від 22.03.2019 року та № В55/057/19/157/95С3 від 18.07.2019 року у загальному розмірі 28 527,94 гривень. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» до [PERSON] про стягнення заборгованості є такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем КС «ЦФП» були понесені судові витрати у сумі 3028 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи Платіжною інструкцією № 56 від 26.04.2024 року ( а. с. 4 ). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесенні останнім при зверненні до суду судові витрати у вищевказаному розмірі. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до вимог ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved