Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

[PERSON] 28.12.2020 звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , Голованівської селищної ради про внесення змін до поземельної книги, яка передана на розгляд судді Шкамерда К.С. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2020. Позовну заяву обґрунтовує тим, що у неї у власності є будинок, розташований по [ADDRESS] , який вона придбала 08.08.1995. Відповідно до облікової карти об`єкта по господарського обліку №0346-1 розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, складає 0,47 га. Вона замовила технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для приватизації земельної ділянки та така документація була виготовлена. 01.09.2020 позивач отримала ФОП [PERSON] лист про те, що будуть проводитись роботи із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі на місцевості, однак виявилося, що межі земельної ділянки, які належать [PERSON] , по [ADDRESS] на підставі Державного акту накладаються на межі земельної ділянки, яка знаходиться в її користуванні та яку вона має намір приватизувати. Позивач звернулася до Грузької сільської ради з заявою про створення комісії для вирішення даного спору та встановлення меж земельної ділянки. 18.09.2020 отримала відповідь, в які вказано, що [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] було приватизовано вказану земельну ділянку в 2009 році та рекомендовано звернутися до ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області. Позивач повторно звернулася до Грузької сільської ради, після чого було створено комісію та надано їй акт встановлення меж земельної ділянки в натурі та вказано, що в присутності всіх зацікавлених сторін 10 вересня 2020 року було обстежено межові точки № [NUMBER] земельної ділянки площею 0,25 га та площею 0,1661 га, якими визначено її зовнішні межі зі сторони земельних ділянок кадастрові номери 3521480800:51:000:0299 та 3521480800:51:000:0300 [PERSON] . Вказані точки були спільними з відповідними точками земельних ділянок кадастрові номери 3521480800:51:000:0299 та 3521480800:51:000:0300, координати якої були використані з Публічної кадастрової карти станом на 10.09.2020, відповідно до якої встановлення межових знаків № [NUMBER] та №6 вбачається, що земельні ділянки накладені одна на другу та вказано, що вона заявила претензії до встановлених межових знаків та не погодилась. Таким чином вона не має можливості реалізувати надане їй право на приватизацію земельної ділянки. Нею особисто не підписувалися ні акт про встановлення меж земельної ділянки та акт прийому-передачі межових знаків та не пропонувалося підписання таких документів у 2009 році, проте [PERSON] було отримано у приватну власність земельну ділянку, про що їй стало відомо після того як їй необхідно було визначити межі земельної ділянки в натурі. Земельною ділянкою площею 0,47 га вона користувалася з часу придбання будинку з 1995 року та весь час сплачує земельний податок за дану площу. Провадження в даній справі відкрито ухвалою суду від 29.12.2020, визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 03.02.2021 відповідачем надано до суду відзив, який не прийнято судом, оскільки поданий з пропущеним строком. 03.02.2021 винесено ухвалу про витребування доказів, на виконання якої 10.02.2021 надано відповідь про неможливість надати витребувані докази. 12.04.2021 винесено ухвалу про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, в якій крім заявлених вимог також просила визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №851802 від 25.12.2009 кадастровий номер 3521480800:51:000:0299 площею 0,2500 га.; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №851801 від 25.12.2009 кадастровий номер 3521480800:51:000:0300 площею 0,2707 га. Ухвалою суду від 10.08.2021 в даній справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 04.10.2021 справу прийнято до свого провадження та призначено справу до судового розгляду. 01.11.2021 відповідачем Голованівською селищною радою подано відзив на позовну заяву, який не прийнято судом, оскільки поданий з пропущеним строком. 16.02.2022 постановлено ухвалу суду про витребування доказів, на виконання якої 29.11.2022 представник відповідача надає суду частково витребувані докази. 17.07.2023 постановлено ухвалу суду про витребування доказів, на виконання якої 08.08.2023, 22.09.2023 та 02.10.2023 надано суду відповідь про неможливість надання витребуваного доказу. 14.03.2024 постановлено ухвалу суду про витребування доказів, на виконання якої 21.03.2024 Голованівською селищною радою надано суду відповідь про неможливість надання витребуваного доказу. 25.04.2024 постановлено ухвалу суду про витребування доказів, на виконання якої 09.05.2024 надано суду витребуваний доказ. Позивач в судовому засідання [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав вказаних в позовній заяві та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник, представник відповідача Голованівської селищної ради, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується поверненням рекомендованого листа з довідкою про відмову адресата [PERSON] про отримання рекомендованого листа з судовою повісткою, а також довідкою про доставку електронного документу «Судова повістка» 03.06.2024 представнику відповідача та селищній раді. Заяви про відкладення розгляду справи або розгляд справи у їх відсутність суду не надавали. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він у 2009 році працював начальником Держкомзему у Голованівському районі. Зазначив, що безоплатна приватизація земельних ділянок проводилась у межах населеного пункту на підставі рішення сільської ради. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона в 2007 по 2019 роках працювала головою сільської ради с. Грузьке Голованівського району. Вказала, що безоплатна приватизація земельних ділянок проводилась на підставі постанови Кабінету Міністрів України. Для приватизації земельної ділянки до сільської ради надавались документи на будинок та заява власника. Враховуючи довготривалий розгляд справи, неодноразові неявки відповідача та його представника без поважних причин, які суд розцінює як навмисне затягування судового розгляду справи,за відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідача та його представника про дату, час і місце судового засідання, які неодноразово не з`являлись в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подали до суду відзив на позов, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши думку учасників справи, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, врахувавши висновок експертизи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи на які сторно посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] має на праві власності будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 08.08.1995 (а.с. 11-12 т. 1). Як вбачається з копії технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] попереднім домовласником також була [PERSON] (а.с 13-18 т.1) З копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі [PERSON] площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , слідує, що акт прийомки -передачі межових знаків на зберігання підписані замовником та власниками суміжних ділянок (а.с 17-48 т. 1). Відповідно до копії облікової картки погосподарського обліку на 2016-2020 номер 0346-1 за адресою [ADDRESS] у користуванні [PERSON] перебуває у користуванні 0,47 га, з них 0,25 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та 0,22 для ведення особистого господарського виробництва, за які остання сплачує земельний податок, що підтверджується довідкою ГУ ДПС У Кіровоградській області (а.с.51-56, 61 т. 1) Тобто позивач фактично користувалася та користується земельною ділянкою прощею 0, 47 га, яку бажає приватизувати. Як вбачається з заяв [PERSON] від 26.08.2020, остання зверталася до сільської ради для встановлення меж між спірними земельними ділянками, оскільки земельна ділянка [PERSON] по документах частково знаходиться на її земельній ділянці, якою вона користується і зав яку сплачує податки. (а.с.58, 59 т. 1) Листом №338 від 18.09.2020 Грузької сільської ради [PERSON] надано відповідь на її заяву, яким надано останній акт відновлення та узгодження земельної ділянки в натурі та повідомили, що для більш детальною інформацією їй необхідно звернутися до ГУ Держгеокадастру в Кіровоградській області. З акту та схем доданих до відповіді вбачається, що межові точки № [NUMBER] та 8 знаходяться на території земельної ділянки площею, що планується надати у власність [PERSON] (а.с. 60, 63-66 т. 1) Відповідно до копій Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №851802 від 25.12.2009 кадастровий номер 3521480800:51:000:0299 площею 0,2500 га.; та Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №851801 від 25.12.2009 кадастровий номер 3521480800:51:000:0300 площею 0,2707 га. на підставі рішення від 30.12.1993 №35 виконавчого комітету Грузької сільської ради Голованівського району Кіровоградської області [PERSON] є власником вищевказаних земельних ділянок (а.с.103,104 т. 1) Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч.1, 2 ст.25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок державної реєстрації земельних ділянок регулюється Законом України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року №3613-V1 (далі - Закон №3613). Стаття 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначає, що Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина перша статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Згідно частини четвертої статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам. Частиною першою статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру, зокрема, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками. Порядок державної реєстрації земельної ділянки визначено статтею 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку (частина перша статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина друга статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема, особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи (частина третя статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа (частина четверта статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації (частина п`ята статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (частина шоста статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Вимоги до кадастрового плану визначені статтею 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр», яка передбачає, що на кадастровому плані земельної ділянки відображаються: площа земельної ділянки; зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності); координати поворотних точок земельної ділянки; лінійні проміри між поворотними точками меж земельної ділянки; кадастровий номер земельної ділянки; кадастрові номери суміжних земельних ділянок (за наявності); межі земельних угідь; межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельних ділянок, права суборенди, сервітуту; контури об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці. Таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою на земельну ділянку є невід`ємною частиною кадастрового плану земельної ділянки. Кадастровий план земельної ділянки складається при формуванні земельної ділянки у паперовій та електронній (цифровій) формі. Порядок складання та затвердження вимог до оформлення кадастрових планів земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 затверджено Порядок ведення Державного земельного кадастру (далі по тексту - Порядок №1051), згідно з додатком 8 до якого «Поземельна книга», розділ 11 «Кадастровий план земельної ділянки та експлікація земельних угідь» передбачений зміст кадастрового плану земельної ділянки, а саме: координати поворотних точок земельної ділянки, які включають номер точки, назву точки, відстань, координати. Інструкція №376 розроблена на виконання вимог, зокрема, статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року №858-ІV, визначає механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. У разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (пункт 2.1 Інструкції №376). Пункт 1.2 Інструкції №376 передбачає, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Згідно з пунктом 3.4 Інструкції №376 межові знаки встановлюються у поворотних точках меж земельної ділянки, але не рідше ніж через 200 м. Мінімальна відстань між межовими знаками в поворотних точках меж земельної ділянки не повинна бути менше ніж 1 м. Межові знаки не встановлюються, зокрема, у місцях, де їх установка неможлива (на водних об`єктах, при забороні проведення земляних робіт). У такому випадку поворотні точки меж земельної ділянки можуть позначатися маркуванням фарбою; на бажання власника (користувача) - у разі якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо) (пункт 3.8 Інструкції №376). Зі змісту наведених правових норм вбачається, що вимоги щодо відстані між межовими знаками не більше 200 м застосовуються лише у разі фактичного встановлення межових знаків. При цьому, фактичне встановлення межових знаків не здійснюється у разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо). В Постанові ВС КГС від 09.05.2023 у справі №910/2500/22 зроблені висновки, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок є різними за своєю суттю документами із землеустрою, не є тотожними за процедурою виконання цієї документації. Згідно з положеннями ЗК України способами формування земельної ділянки є у порядку відведення земельної ділянки із земель державної, комунальної власності (за відсутності на цій частині земної поверхні сформованих і зареєстрованих земельних ділянок) шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки. На одній частині земної поверхні неможливим є існування двох одночасно зареєстрованих земельних ділянок, координати яких перетинаються, адже частина друга статті 79 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий шар. Постанова ВС КЦС від 01.02.2023 у справі №686/17900/19 (щодо визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку) Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Спірні правовідносини стосуються захисту права власності суміжних користувачів щодо належних їм земельних ділянок, зокрема в частині користування ними та встановленням їх меж. Вирішення спору залежить від обставин, встановлених судом. Статтею 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.Колегія суддів додатково звертає увагу на чинну на час видання відповідачу оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку редакцію статті 126 ЗК України, згідно з пунктом «а» частини другої якої право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. Судами встановлено, що розроблена технічна документація на земельну ділянку не відповідає фактичному порядку користування суміжними земельними ділянками, і ця технічна документація стала підставою для видання оспорюваного державного акта. Визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку не позбавляє особу права власності на земельну ділянку, набутого на підставі договору купівлі-продажу. Судом встановлено, що сторони є суміжними землекористувачами, набули право власності на належні їм земельні ділянки підставі цивільно-правових угод - договорів купівлі-продажу: позивач на підставі договору купівлі продажу від 08.08.1995, відповідач - від 19.03.1993, при цьому відповідачу 25.12.2009 були видані Державні акти на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га та 0,2707 га., а позивач лише 2020 році почала процедуру оформлення приватизацію земельної ділянки прощею 0,2500 га. Як вбачається з копії Рішення виконавчого комітету Грузької сільської ради народних депутатів №35 від 30.12.1993 [PERSON] виділено у приватну власність 0,48 га земельної ділянки, однак на праві даного рішення [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №851802 від 25.12.2009 кадастровий номер 3521480800:51:000:0299 площею 0,2500 га.; та Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №851801 від 25.12.2009 кадастровий номер 3521480800:51:000:0300 площею 0,2707 га., що в загальному розмірі становить 0,5207 га, тобто на 0,0407 га більше ніж виділено у власність вищевказаним рішенням. (а.с. 68-73 т.3) Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши свідків та позивача, зробив висновок про те, що видача Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №851802 від 25.12.2009 кадастровий номер 3521480800:51:000:0299 площею 0,2500 га.; та Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №851801 від 25.12.2009 кадастровий номер 3521480800:51:000:0300 площею 0,2707 га., що в загальному розмірі становить 0,5207 га [PERSON] проведена з порушенням ст.. 21, 24 та 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр», тому підлягають скасуванню записи у поземельній книзі на вказані земельні ділянки та визнанню недійними вказані Державні акти, оскільки видані відповідачу з порушенням суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку із задоволенням позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: approved