Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

Позиція сторін у справі У серпні 2022 року Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування (далі - Орган опіки та піклування) звернулась до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав по відношенню до неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , до малолітнього [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що батькам надавався тривалий відрізок часу для виправлення ситуації, проте вони і надалі продовжують ухилятися від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню своїх дітей, а тому Орган опіки та піклування змушений звертатися до суду з питанням саме про позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . Відзив на позов не надходив. В судове засідання представник позивача не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, до суду подала заяву про вирішення спору за її відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 серпня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 17 січня 2022 року до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла інформаційна довідка Громадянської організації «Наступне покоління» ( [ADDRESS] ) про малолітнього: [PERSON] , [INFO] та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , які залишилися без батьківського піклування. Відповідно до інформаційної довідки, 22 серпня 2021 року до Центру реабілітації «Відкрите серце» ГО «Наступне покоління» звернулася гр. [PERSON] , яка зареєстрована у [ADDRESS] за допомогою в реабілітації від наркотичної залежності. Гр. [PERSON] підписала договір з керівником Центру. Разом з нею до Центру прибули діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зі слів гр. [PERSON] , їй не було з ким залишити дітей. Мати з дітьми були прийняті до Центру на повне утримання. Дітей влаштовано на навчання до Броварської загальноосвітньої школи І-ІП ступенів № 3. 24 серпня 2021 року гр. [PERSON] пішла з Центру, пояснюючи це тим, що в неї виникли матеріальні труднощі, які вона повинна вирішити. Гр. [PERSON] написала розписку в якій довірила працівнику Центру - гр. [PERSON] піклуватися про дітей. У зв`язку з тим, що гр. [PERSON] не повернулася до Центру, гр. [PERSON] зателефонувала батькові дітей - гр. [PERSON] , який відмовився забирати дітей у зв`язку з тим, що у нього нова сім`я. Відповідно до акту внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 26 січня 2022 року неповнолітніх доставлено до дитячої лікарні м. Бровари Київської області. 31 січня 2022 року представники Служби у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області привезли дітей до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації для подальшого їх влаштування. Фахівці Печерської Служби поспілкувавшись з дітьми, з`ясували, що діти ніколи не проживали за адресою своєї реєстрації проживання: [ADDRESS] . Зі слів дітей, вони проживали в Солом`янському районі міста Києва разом з матір`ю та її співмешканцем. На запитання, чому мати їх покинула, і де вона може перебувати - діти не змогли відповісти. Того ж дня, 31 січня 2022 року, неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] влаштовано до центру соціально психологічної реабілітації дітей № 1 Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Спеціалістами Печерської районної Служби у справах дітей та сім`ї здійснено вихід за місцем реєстрації дітей: [ADDRESS] та проведена бесіда з гр. [PERSON] , яка зареєстрована і проживає за цією ж адресою. З її пояснень з`ясовано, що гр. [PERSON] є її зведеною сестрою, але гр. [PERSON] разом з дітьми ніколи не проживали за цією адресою. Місце знаходження гр. [PERSON] їй не відомо, можливості і бажання опікуватися неповнолітніми [PERSON] і [PERSON] в неї немає у зв`язку з тим, що одна виховує і утримує своїх двох дітей. Також, вона заперечила проти обстеження житлових умов її квартири. З метою захисту житлових та майнових прав малолітнього [PERSON] , [INFO] та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , Службою у справах дітей та сім`ї Печерської райдержадміністрацїї квартиру, в якій зареєстровані діти, поставлено на контроль в Реєстрі територіальних громад міста Києва. Спеціалістом Служби проведена бесіда з батьком дітей - [PERSON] про необхідність забрати дітей на виховання, але він знову відмовився. На даний час неповнолітні [PERSON] і [PERSON] перебувають разом з іншими вихованцями центра соціально-психологічної реабілітації дітей № 1 ССДС КМДА у Німеччині. Вони туди евакуйовані у зв`язку з воєнним станом в Україні. З 24 серпня 2021 року по теперішній час, мати дітей- гр. [PERSON] та батько - гр. [PERSON] не розшукували дітей, їх життям та потребами - не цікавились. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України Суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, наявність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідачів, оскільки позивачем доведено та судом встановлено наявність такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батьків від виконання їх батьківських обов`язків, адже дітьми вони не цікавляться взагалі, належних умов для їх проживання, виховання, догляду не створюють. Одночасно за правилами частини другої статті 182 СК України суд стягує з відповідачів аліменти на утримання дітей у розмірі 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Outcome: approved