Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, в якому просила скасувати усиновлення позивачкою малолітнього [PERSON] (після усиновлення - [PERSON] ), [INFO] , та передати дитину під опіку органу опіки та піклування Черкаської районної державної адміністрації. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що на підставі рішення суду від 07.11.2011р. позивачка є усиновлювачем [PERSON] , який був дитиною позбавленою батьківського піклування. Після усиновлення дитині були створені всі необхідні умови для проживання та розвитку. Натомість всі намагання позивачки з належного виховання дитини зводилися нанівець в плані його поведінки. Дитина не сприймала та не сприймає до сьогодні позивачку, як матір, та не виявляє хоча б елементарної поваги. Позивачка стверджує, що, як мати, вона вжила всіх заходів щодо виховання сина, але це не дало позитивних результатів і дитина постійно вдається до протиправної поведінки (вчиняє крадіжки; обманює; не відповідає за свої вчинки; розпиває спиртні напої; не повертається додому на нічліг). На теперішній час незалежно від волі позивачки між нею та дитиною склалися стосунки, які роблять неможливими їх спільне проживання і виконання позивачкою батьківських обов`язків, а тому позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом. Від відповідача не надходило на адресу суду письмового відзиву проти позову. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.04.2024р. матеріали справи передано до Придніпровського районного суду м. Черкаси для розгляду за підсудністю. 18.04.2024р. судом відкрито провадження у справі. 19.07.2024р. на адресу суду надійшов висновок Черкаської районної військової адміністрації, як органу опіки та піклування, щодо недоцільності скасування усиновлення та відповідності його інтересам дитини. 22.07.2024р. судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засідання позивачка пояснила, що вона має педагогічну освіту і працює вчителем математики. До моменту усиновлення [PERSON] вона протягом шести місяців їздила та відвідувала дитину у закладі для дітей, позбавлених батьківського піклування. Рішення про усиновлення Макарія було виваженим та обдуманим. На момент усиновлення дитині було три з половиною роки і на той час не було видно ніяких ознак особливостей його характеру та проблемної поведінки. Вже після усиновлення позивачка уклала шлюб зі своїм чоловіком, з яким проживала разом ще на момент усиновлення дитини. До теперішнього часу їх сім`я складалася з трьох осіб: усиновлена дитина, позивачка та її чоловік. Тривалий час стосунки в сім`ї були нормальними між усіма членами сім`ї. Складнощі почалися з підліткового віку [PERSON] , коли дитина перестала слухатися, почала вдаватися до протиправної поведінки, як стосовно сторонніх осіб, так і щодо членів їх сім`ї. Дитина викрала гроші з банківської картки чоловіка позивачки і періодично вдома щось зникало. На теперішній час позивачка вимушена переховувати власні цінні речі в інших осіб, щоб запобігти їх втраті. Протягом останніх кількох років у сім`ї через поведінку дитини дуже напружені стосунки і часто трапляються конфлікти. За скаргою сусідів до сім`ї приїжджали представники служби у справах дітей і за їх рекомендацією дитина відвідувала дитячого психолога. Проте всі ці заходи не змінили поведінки дитини і він продовжує протиправну поведінку, ухиляється від відповідальності за свої вчинки, ігнорує прохання та вказівки, почав вживати спиртні напої та палити, не приходить додому тижнями і не відповідає на телефонні дзвінки. На теперішній час поведінка та вчинки дитини можуть привести до руйнування усталеного способу життя позивачки, а також завдають шкоди її здоров`ю. Вона впевнена, що зробила все можливе задля того, щоб забезпечити належний рівень життя, розвитку та виховання дитини, але з незалежних від її волі обставин між нею та сином склалися такі стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання нею своїх батьківських обов`язків, внаслідок чого вона прийшла до висновку про необхідність скасування усиновлення. Представник органу опіки та піклування Черкаської районної військової адміністрації Черкаської області - головний спеціаліст сектору з питань усиновлення та сімейних форм виховання дітей служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації Ксенженко О.А., яка діє на підставі довіреності від 04.01.2024р. №31/01-68, - в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у висновку органу опіки та піклування про недоцільність скасування усиновлення. Пояснила, що конфліктні стосунки між позивачкою та дитиною можна виправити, а скасування усиновлення в даному випадку не відповідає інтересам дитини. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що не заперечує проти скасування усиновлення, оскільки він вже є дорослою людиною і може сам про себе піклуватись. Додатково пояснив, що через погані стосунки з чоловіком позивачки в нього погіршилося ставлення і до неї. Зауважив, що мати його не розуміє і не підтримує, постійно сварить і всім незадоволена, а тому йому краще жити самостійно і без таких батьків. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка перебувала на обліку кандидатів в усиновлювачі у службі у справах дітей Хорошівської районної державної адміністрації Житомирської області з 23.03.2010р. по 21.02.2011р. Малолітній [PERSON] , [INFO] , перебував на обліку, як дитина, яка позбавлена батьківського піклування, оскільки був знайдений 12.07.2010р. працівниками міліції, про що свідчать акт про знайдену дитину від 12.07.2010р. та розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 13.09.2010р. №571 /а.с. 50, 52/. На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.02.2011р. №2о-293/10 позивачка є усиновителем малолітнього [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з усиновленням ім`я дитини змінено на [PERSON] , а позивачка записана матір`ю дитини, що підтверджується відповідним судовим рішенням та свідоцтвом про народження дитини /а.с. 6-9/. З моменту усиновлення дитина проживає разом з позивачкою і з листопада 2020 року по на теперішній час вони проживають за адресою: [ADDRESS] , - де мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання /а.с. 13/. В період спільного проживання позивачка створювала всі необхідні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку Макарія та належним чином опікувалась дитиною Проте з 2018 року і по теперішній час між дитиною та позивачкою склалися напружені стосунки, які супроводжуються порушенням дитиною правил поведінки та проявами агресії, внаслідок чого між ними регулярно виникають суперечки. З 01.09.2022р. [PERSON] навчається в Державному навчальному закладі «Смілянський центр підготовки і перепідготовки робітничих кадрів» за професією «муляр; лицювальник-плиточник», де характеризується посередньо /а.с. 12/. На теперішній час дитина не піддається виховному впливу позивачки та вдається до відокремленого і самостійного способу життя, про що свідчать ті обставини, що дитина періодично тривалий час не ночує вдома, уникає спілкування з позивачкою, не бажає виконувати вимоги позивачки, не прислуховується до порад та вказівок позивачки. В березні 2024 року позивачка повідомила службу у справах дітей Черкаської РДА про її намір звернутись до суду з заявою про скасування усиновлення. З моменту такого повідомлення працівниками служби у справах дітей райдержадміністрації неодноразово проводилась робота щодо запобіганню конфліктним ситуаціям в сім`ї та налагодження стосунків між матір`ю та сином-підлітком, проте це не мало впливу на поведінку дитини. В той же час позивачка категорично відмовляється від будь-яких запропонованих соціальних послуг та допомоги психолога і не з`являється на засідання комісії з питань захисту прав дитини Ротмістрівської сільської ради, а свою поведінку виправдовує необхідністю скасування усиновлення та неможливістю налагодження стосунків між нею та дитиною. Зазначені обставини справи підтверджуються наданими суду матеріалами, що складалися відповідними службами у справах дітей за місцем проживання усиновленої дитини в порядку нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей /а.с. 40-68/, а також визнаються сторонами, а тому суд вважає їх доведеними. За таких обставин, оскільки позивачка не має реального впливу на поведінку дитини, а вжиті нею заходи до налагодження стосунків з дитиною не дали ніякого результату, то позивачка стверджує, що незалежно від її волі між нею та дитиною склалися стосунки, які роблять неможливими їх спільне проживання і виконання позивачкою батьківських обов`язків, внаслідок чого вона звернулась до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами наявний спір щодо наявності підстав для скасування усиновлення, який регулюється нормами Сімейного кодексу України (далі - СК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до статей 32, 51 Конституції України, статті 5 СК сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. У статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом частин першої, другої та шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до статті 207 СК усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. В контексті положень про усиновлення та батьківство усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька (матері) стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися її вихованням та розвитком таким чином і в такому обсязі, які в мінімальному значенні закріплені у законодавстві та визначаються загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.10.2021р. у справі № 204/586/20. З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК передбачено виключний перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення. Так, у частині першій статті 238 СК зазначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей» від 15.02.2011р. №3017-VI, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Отже, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди між усиновлювачем та усиновленим в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інші обставини, що негативно впливають на емоційний стан дитини. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15.04.2022 у справі № 343/1092/20. Отже, одним із головних критеріїв щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім`я. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед на сімейному вихованні. Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що на момент усиновлення дитині було 3,5 роки і в період часу тривалістю понад 13 років вихованням дитини займалась позивачка разом із своїм чоловіком. При цьому чоловік позивачки не усиновлював цю дитину. На момент усиновлення дитина не мала ніяких вад здоров`я, зокрема відхилень психічного чи психологічного змісту. Позивачка була освідомлена про стан здоров`я, фізичного та розумового розвитку дитини, а також обставини походження дитини. Непорозуміння та напружені стосунки між позивачкою та її сином виникли з досягненням дитиною підліткового віку і тривають вже протягом п`яти років. На теперішній час усиновлена дитина не проявляє належного ставлення до вимог позивачки стосовно норм та правил її поведінки у повсякденному житті, порушує звичаєві норми та правила поведінки у суспільстві, ігнорує визначені позивачкою заборони та не йде на компроміс і не вживає заходів для налагодження стосунків з матір`ю. Аналізуючи зміст та підстави позову в контексті обставин спірних правовідносин суд доходить висновку, що позовні вимоги обґрунтовуються незадовільним соціальним характером дитини, як елементом її ідентичності, внаслідок чого позивачка не має реального впливу на поведінку дитини. В цьому контексті суд звертає увагу, що соціальний характер особистості визначається комплексом різноманітних соціальних якостей, таких як соціальна адаптованість, комунікабельність, емоційна стійкість, толерантність, спроможність до співпраці та ін. Соціальний характер особистості формується під впливом багатьох чинників, але найважливішим є оточуюче суспільство. Саме у дитинстві і ранньому віці формується основа соціального характеру людини, яка може вплинути на спосіб її взаємодії з іншими людьми надалі, а отже незадовільну соціальну поведінку людини не можна виключно покладати на генетичні особливості її характеру. Поведінка дитини та її ставлення до батьків залежить від світогляду дитини та її цінностей, тобто обставин, які формуються протягом періоду її життя і дорослішання за рахунок середовища, в якому зростала дитина, та методів виховання, що застосовувались до неї. При вихованні дитини, особливо зі складних соціальних умов, батьки мають проявляти доброзичливість, терплячість, врівноваженість та стресостійкість, а також надавати більше, порівняно із звичайними умовами, любові і турботи дитині. Варто звернути увагу, що налагодження зв`язку між дитиною та батьками хоча й істотно залежить від волевиявлення самої дитини, але здебільшого покладається на батьків. Незадовільний соціальний характер особистості дитини підліткового віку є, зокрема, наслідком неналежних методів виховання дитини. Натомість важливою рисою соціального характеру особистості є те, що він може бути розвинутий та вдосконалений протягом життя, зокрема, через психотерапію та інші методи психологічної підтримки. Сторонами не заперечується та обставина, що дитина отримувала супровід дитячого психолога, проте це не вплинуло на поведінку дитини. Разом з тим, будь-яких доказів щодо обсягу такої психологічної допомоги та періодичності її надання суду не надано. Також судом встановлено, що позивачка не зверталася до фахівців з метою встановлення причин неналежної поведінки хлопчика і сама ухиляється від надання допомоги щодо вирішення питання психоемоційного стану дитини, а також соціального супроводу та психологічної допомоги як дитині, так і самій позивачці. Матеріали справи не містять доказів фахової допомоги неповнолітньому [PERSON] з метою вирішення питання його психоемоційного стану та встановлення причин такої поведінки. Тобто позивачка не сприяла вирішенню конфліктних ситуацій між нею та сином, про які вони зазначала, звертаючись до суду із позовом про скасування усиновлення. Навпаки єдиним способом вирішення конфлікту між матір`ю та дитиною було звернення до суду з позовом про скасування усиновлення та до відповідного органу опіки та піклування задля повернення дитини. Суд бере до уваги ту обставину, що позивачка має педагогічну освіту, а відтак здатна самостійно визначити зміст засобів виховання та налагодження стосунків з дитиною та оцінити перспективу можливості позитивних результатів таких заходів. Проте, враховуючи що спірна ситуація стосується безпосередньо прав та інтересів самої позивачки і супроводжується істотним емоційним виснаженням, то висновок позивачки про неможливість налагодження стосунків з дитиною є суто суб`єктивним і для його об`єктивності вочевидь необхідна стороння допомога. Отже, аналізуючи обставини спірних правовідносин, суд доходить висновку, що позивачка не довела неможливість виконання нею своїх батьківських обов`язків незалежно від її волі у стосунках, які склалися між нею та дитиною. Посилання позивачки на те, що дитина вчиняє протиправні дії, які загрожують її здоров`ю, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються належними доказами. Окремо суд звертає увагу на доводи позивачки стосовно того, що дитина неправомірно заволоділа грошима з банківської картки чоловіка позивачки. Подібні вчинки містять в собі ознаки правопорушення і залежно від їх наслідків можуть бути підставою для юридичної відповідальності, в тому числі адміністративної або кримінальної. В той же час, неповнолітній [PERSON] вже досяг того віку, з якого може нести індивідуальну відповідальність, але такі діяння не мають наслідком втрату дитиною права на батьківське піклування. Варто звернути увагу, що в даному випадку судом встановлено істотність результату виховного впливу позивачки на неповнолітнього [PERSON] та належне виконання позивачкою своїх батьківських обов`язків стосовно дитини. Проте відсутність бажаного результату виховного процесу, в контексті обставин спірних правовідносин (вік дитини; тривалість спільного проживання), не виправдовують необхідність скасування усиновлення. Посилання позивачки на те, що скасування усиновлення не суперечитиме інтересам дитини, оскільки сама дитина не бажає спілкуватися із позивачкою є необґрунтованим. В цьому контексті суд звертає увагу, що дитина в силу особливостей її віку та розвитку не завжди здатна приймати усвідомлені та далекоглядні рішення, які стосуються її життя. Натомість скасування усиновлення завдає моральних страждань дитині, що є особливо небезпечним для дитини підліткового віку. Твердження про те, що дитина не прислуховується та не виконує вимог позивачки, що перешкоджає їй реалізацію своїх батьківських прав та обов`язків, свідчить лише про наявність конфліктної ситуації у сім`ї, однак не доводять обставин існування між позивачкою та дитиною стосунків, які роблять неможливими виконання позивачкою своїх батьківських обов`язків та не свідчить про невідповідність усиновлення інтересам дитини. Подібний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.04.2019р. у справі №381/4827/17 та від 23.06.2022р. у справі №175/1713/20. Варто звернути увагу, що скасування усиновлення за вимогою усиновлювача внаслідок незадовільних відносин між ним та усиновленою дитиною, які обумовлюються неналежною поведінкою дитини та її спротиву заходам виховного характеру, за своєю сутністю є відмовою усиновлювача від усиновленої дитини. Натомість, згідно з ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність в даному випадку підстав, передбачених ч. 1 ст. 238 СК України, для скасування усиновлення, а саме, що між усиновлювачами і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, то понесені позивачкою судові витрати з оплати судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed