Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] подав до суду вищевказану позовну заяву мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 червня 2009 року, яка перебуває у їх спільній частковій власності по 1/2 частині в кожного. 17 травня 2023 року в квартирі за вищевказаною адресою сталась пожежа під час якої було знищено майно у квартирі, про що комісією РУ ГУ ДСНС було складено акт про пожежу, а також згоріло вищевказане свідоцтво про право власності на житло. З метою відновлення втраченого правовстановлюючого документу [PERSON] звертався з запитами до КП «ДМБТІ» та Департаменту житлового господарства ДМР, та у відповіді КП «ДМБТІ» зазначено, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право спільної часткової власності позивачів на квартиру по 1/2 частині у кожного на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 червня 2009 року виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради і зазначено, що 09 листопада 2012 року [PERSON] було надано витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1\\2 частини квартири, але відомості стосовно використання витягу відсутні, а у відповіді Департаменту житлового господарства ДМР вказано, що у разі відповіді КП «ДМБТІ» ДОР про замовлення витягу з Реєстру на відчуження квартири (будинку), заявники повинні вирішувати питання про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), отриману при приватизації державного житлового фонду у судовому порядку, тому оформити дублікат свідоцтва про право власності на квартиру неможливо. На підставі викладеного він звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати за позивачами право власності за кожним на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Представником відповідача [PERSON] було надано суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що позивачі просять визнати за ними право власності на спірну квартиру у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу, проте право власності позивачів ніким не оспорюється. Вважає, що позивачами обрано невірний спосіб захисту, оскільки звертаючись з позовом вони просять визнати право власності на квартиру, а не зобов`язати видати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представником позивачів [PERSON] сформовано в системі «Електронний суд» заяву про проведення судового засідання без його участі та без участі позивачів, в якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Від представника відповідача та третьої особи [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, в якій просила суд відмовити у задоволенні у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 16 червня 2009 року, виданого Управлінням житлового господарства ДМР на підставі розпорядження №6/198-09, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] (а. с. 16). Також судом встановлено, що вулиця Братів Трофимових було перейменовано на вулицю Велику Діївську, що підтверджується розпорядженням Дніпровського міського голови за № 897-р від 26 листопада 2015 року. Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до акту про пожежу від 17 травня 2023 року, складеного комісією у складі провідного інспектора відділу запобігання надзвичайних ситуацій Сєверодонецького РУ ГУ ДСНС України у Луганській області капітана служби ЦЗ Ткача Д.В. та громадян [PERSON] та [PERSON] , складено акт про пожежу, яка виникла 17 травня 2023 року приблизно о 21 год. 30 хв. у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , власник [PERSON] (а. с. 17). Зі змісту вищевказаного акту вбачається, що пожежею було знищено шафа 2 од., диван 2 од., сервант, балкон, речі домашнього вжитку на площі 20 м2. Також судом встановлено, що в матеріалах справи наявна відповідь КП «ДМБТІ» ДМР за №6260 від 23 червня 2023 року, з якої вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право спільної часткової власності [PERSON] 1\\2 частка, [PERSON] 1/2 частка, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 червня 2009 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, згідно розпорядження №6/198-09, зареєстроване КП «ДМБТІ» ДМР в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №28136869, а також повідомлено, що 09 листопада 2012 року [PERSON] було надано витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини вищезазначеного нерухомого майна, відомості стосовно використання витягу станом на 31 грудня 2012 року відсутні (а. с. 18). Крім того, в матеріалах справи також міститься відповідь КП «ДМБТІ» ДМР за № 9706 від 19 вересня 2023 року, в якій зазначено, що повноваження щодо оформлення та видачі дублікатів правовстановлювальних документів, які видані Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради в КП «ДМБТІ» ДМР відсутні (а. с. 19). Матеріалами справи також підтверджено, що з відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/16-5890 від 29 червня 2023 року вбачається, що відповідно до інформації КП «ДМБТІ» ДМР від 23 червня 2023 року № 6260 [PERSON] 09 листопада 2012 року було надано витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини вищезазначеного нерухомого майна, а відомості про використання витягу станом на 31 грудня 2012 року відсутні, та враховуючи зазначене оформити і направити дублікат свідоцтва про право власності на квартиру за вищезазначеною адресою неможливо (а. с. 20). Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У позовній заяві представник позивачів посилався на те, що у зв`язку з пожежею у квартирі було втрачено правовстановлюючий документ, а з метою вільного використання законно набутого майна, оскільки отримання другого примірника свідоцтва про право власності на житло не має іншого правового механізму ніж звернення до суду, враховуючи презумпцію правомірності набуття права власності на квартиру, належним способом захисту буде саме звернення з позовом про визнання права власності на квартиру. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ. Отже, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Згідно з роз`яснень наведених у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Частиною 1 статті 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, під час судового розгляду судом встановлено, що позивачі є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , однак втратили правовстановлюючий документ, який засвідчував їх право власності на вказану квартиру, та не мають можливості отримати дублікат такого правовстановлюючого документу, а відсутність правовстановлюючого документу, що засвідчує право власності позивачів на квартиру позбавляє позивачів змоги підтвердити своє право власності на вищевказану квартиру і можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши обставини справи, оскільки позивачі в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ними права власності на нерухоме майно, захистити своє порушене право не можуть, суд вважає, що існують підстави для визнання за позивачами права власності на квартиру. Таким чином, підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на кваритру є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. При зверненні до суду позивачами було сплачено судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначено, що позивач бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved