Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 2012 року по 2020 рік позивач перебувала у зареєстрованому із відповідачем шлюбі. Від цього шлюбу в них є неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2013 року сім`я фактично розпалася і сторони припинили спільне мешкання. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області, у 2013 році з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання їх дитини. Наразі їх син мешкає разом із позивачем, та знаходиться на її повному утриманні та вихованні, відповідач жодного разу із дитиною не спілкувався. За таких обставин позивач вважає, що відповідач злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, і тому звернулася до суду із позовом про позбавлення його батьківських прав. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30.01.2024 року було прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив суд їх задовольнити. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала, просила суд їх задовольнити. Сама дитини, син [PERSON] , був допитаний судом з дотриманням вимог ЦПК України щодо допиту неповнолітнього свідка, який пояснив суду, що з відповідачем, який є його батьком, спілкується дуже рідко, один чи два рази на місяць. Батько іноді забуває вітати його з днем народження. Нового чоловіка своєї матері вважає татом. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про прийняття заяви відповідача про визнання ним позовних вимог. Згідно зі ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи, докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.01.2014 року, а його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . (а.с.6) Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29.07.2020 року у справі № 2129/4251/20, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було задоволено, та шлюб між ними було розірвано. (а.с.7-9) Згідно довідки від 19.04.2023 року № 1422-5002718886 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с.11) Відповідно до довідки від 19.04.2023 року № 1422-5002718887 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с.10) Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.02.2024 року, 27.02.2024 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було зроблено актовий запис № 75 від 27.02.2024 року. (а.с.35) У висновку виконкому Добропільської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , зазначено, що висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування Добропільської міської ради надати не має можливості у зв`язку з тим, що місце знаходження громадянина [PERSON] , [INFO] , не відоме. (а.с.49-50) У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За змістом ч. 1 ст. 164 СК України, суд може позбавити матір, батька батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення цієї норми права дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Зі змісту положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8ст.7 СК України, вбачається, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. З наведених норм вбачається, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд наголошує, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що судом було встановлено, що відповідач належним чином свої батьківські обов`язки не виконує, постійно нехтує сімейними цінностями, дитина знаходиться на повному забезпечені матері та фактично позбавлена батьківського піклування зі сторони батька, а також те, що відповідач визнав позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав, суд доходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що повною мірою відповідатиме інтересам дитини. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved