Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] та визнання за нею права власності на частину автомобіля марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.07.2010 між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб Перевозецькою сільською радою, актовий запис №5. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.01.2022 шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Зазначила, що їй стало відомо, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.12.2021 року відповідач [PERSON] перебуваючи з нею у шлюбі без її згоди відчужив спірний автомобіль на користь своєї матері [PERSON] .. Виходячи з наведених обставин, оскільки вказане майно придбане в шлюбі, за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя, договір вчинено без її згоди, позивач просить визнати недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] та визнання за нею права власності на частину автомобіля марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Представником відповідача [PERSON] адвокатом Бобиком Ю.І. подано відзив на позов, у якому зазначив, що відповідач [PERSON] позову не визнає з тих підстав, що дійсно продаж спірного автомобіля був вчинений ще на момент спільного шлюбу, однак в січні 2022 року [PERSON] звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Згідно рішення суду від 23.02.2023 року ухвалено позов задовольнити частково, здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя: визнати спільною власністю [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці на двохкімнатну квартиру заг.пл.66м.кв. в [ADDRESS] , загальною вартістю 1 753 884.00 грн., визнати за [PERSON] , право приватної власності на автомобіль марки Daewoo Sens, д.н.з. [NUMBER] , 2003р.в., вартістю 68 000.00 грн., зі сплатою компенсації за 1/2 частки даного автомобіля [PERSON] у сумі 34 000,00 грн., визнати за [PERSON] право приватної власності на нежитлове приміщення гараж №ХХХ заг.пл.18.9м.кв., який знаходиться в цокольному поверсі будинку в [ADDRESS] , загальною вартістю 305800.00 грн. зі сплатою компенсації за 1/2 частки даного гаражу [PERSON] у сумі 152900.00 грн., у задоволенні позовних вимог відносно транспортного засобу марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] відмовлено. В ході розгляду справи питання поділу спірного автомобіля вже було вирішене. Крім того позивачкою жодних доказів придбання автомобіля за спільні кошти не надано. Позивачкою не надано доказів ненадання згоди на відчуження спірного автомобіля. Також не зрозуміло яким чином позивач має намір відновити свої можливі порушені шляхом визнання договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності за добросовісним набувачем, адже право власності на автомобіль у разі задоволення позову повернеться за [PERSON] .. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 08.01.2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31.05.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] адвокат Тугай І.М. в судове засідання не зявилися, однак представник позивачки подав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бобик Ю.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та зазначив, що ході розгляду справи № 344/1395/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя питання поділу спірного автомобіля вже було вирішене. Крім того позивачкою жодних доказів придбання автомобіля за спільні кошти не надано. Позивачкою не надано доказів ненадання згоди на відчуження спірного автомобіля. Також позивачкою невірно обрано спосіб захисту свої порушених прав. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~ Відповідачка [PERSON] в судове засіданні не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про місце та час розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином у відповідності до існуючих вимог законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] , дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. \~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що 03.07.2010 між [PERSON] та [PERSON] Перевозецькою сільською радою Калуського району зареєстровано шлюб, актовий запис №5 (т.1 а.с. 10). \~ \~ \~ \~Відповідно до рішення суду від 14.01.2022 року шлюб між було розірвано (т.1 а.с. 13-14). \~\~\~\~\~\~ В судовому засіданні встановлено, що період шлюбу сторонами було придбано транспортний засіб автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . \~\~\~\~\~\~ З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2021 року транспортний засіб марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, vin-код [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] був перереєстрований на нового власника [PERSON] на підставі договору №2642/2021/2954226 від 01.12.2021 року(т.1 а.с. 15,49,50-52). Вартість спірного транспортного засобу зазначена - 324000,00 грн. (т.1 а.с. 15). Частиною 1 ст.\~316\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 60 СК України, закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові\~\~Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно ст.\~69\~СК України кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). За положеннями статті 57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 1 ст. 70 СК України,\~\~встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах ВС від 6.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 5.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Доказів на спростування режиму спільної власності подружжя на спірний автомобіль, придбаний за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачем не надано. За положеннями частини першої статті 68\~СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як зазначено в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч.1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.13, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приписами ст.\~65\~СК України зазначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Крім того дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80\~ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою жодним чином не доведено факт відсутності з боку позивачки вільного волевиявлення в момент укладання Договору купівлі-продажу від 01.12.2021 року. При цьому, ані позивачкою, ані відповідачем не надано доказів того, хто саме розпорядився коштами від продажу спірного транспортного засобу, відсутні докази і того, що кошти від продажу транспортного засобу були витрачені сторонами не в інтересах сім`ї. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 року провадження № 61-6663св23. Матеріали справи не містять відомостей про те, що набувач за договором купівлі-продажу [PERSON] під час укладення оспорюваного договору діяла не добросовісно. Сам по собі факт того, що остання є мамою продавця [PERSON] не підтверджує того, що покупець за договором знав, що позивач не надавала згоди своєму чоловіку на укладення договору. Вирішуючи питання щодо застосування обраного позивачкою способу захисту, суд враховує наступне. Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.12.2021 укладений між [PERSON] та [PERSON] .. Суд приходить до переконання, що у даному випадку, виходячи із фактичних обставин справи, оскільки право власності до укладення оспорюваного договору було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , саме по собі визнання недійсним договору купівлі-продажу є неефективним способом захисту прав позивачки [PERSON] , оскільки не відновить її порушених прав, а вимоги щодо отримати еквіваленту вартості майна, яке було відчужено без її згоди заявлено не було. В зв`язку з наведеним підстави для визнання договору купівлі продажу спірного автомобіля недійсним відсутні. З урахуванням вищезазначеного, оскільки позивач не довів порушення нотаріусом, як державним реєстратором, вимог законодавства при проведенні державної реєстрації права власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2021 року, не обгрунтував та не довів факту порушення або можливого порушення в майбутньому його прав та обов`язків внаслідок проведення державної реєстрації права власності за відповідачкою [PERSON] на спірний автомобіль, а також, що обраний нею спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та призведе до його поновлення, та, крім дана позовна вимога є похідною від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні даної позовної вимоги. Щодо позовної\~вимоги про\~визнання за\~ [PERSON] \~права власності\~на \~1/2\~частини автомобіля марки\~Mitsubishi\~Outlander,\~2010\~року випуску,\~vin-код\~ [NUMBER] ,\~д.н.з.\~ [NUMBER] та в судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.02.2023 року, яке набрало законної сили 27.06.2023 року, ухвалено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності задовольнити частково, здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя: визнати спільною власністю [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці на двохкімнатну квартиру заг.пл.66м.кв. в [ADDRESS] , загальною вартістю 1 753 884.00 грн., визнати за [PERSON] , право приватної власності на автомобіль марки Daewoo Sens, д.н.з. [NUMBER] , 2003р.в., вартістю 68 000.00 грн., зі сплатою компенсації за 1/2 частки даного автомобіля [PERSON] у сумі 34 000,00 грн., визнати за [PERSON] право приватної власності на нежитлове приміщення гараж №ХХХ заг.пл.18.9м.кв., який знаходиться в цокольному поверсі будинку в [ADDRESS] , загальною вартістю 305800.00 грн. зі сплатою компенсації за 1/2 частки даного гаражу [PERSON] у сумі 152900.00 грн., у задоволенні позовних вимог відносно транспортного засобу марки Mitsubishi Outlander, 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] відмовлено. В мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що щодо позовної вимоги про залишення за [PERSON] право власності на автомобіль марки Mitsubishi Outlander, д.н.з. [NUMBER] , 2010р.в., зареєстрований за відповідачем, то позивач зазначила, що документи на даний автомобіль знаходяться у відповідача, а тому визначити реальну вартість не є можливим, при цьому орієнтовна вартість ТЗ складає 12800 доларів США, що еквівалентно 363648 грн.. Вимоги в цій частині позовних вимог заперечив представник відповідача як безпідставні щодо автомобіля марки Mitsubishi Outlander, д.н.з. [NUMBER] , оскільки такого ТЗ вже немає у відповідача, так як був відчужений 01.12.2021р. під час шлюбних відносин, за ціною 324000грн., кошти отримані від продажу були розподілені порівну між подружжям. Так, згідно довідки РСЦ ГСЦ МВС (територіальний сервісний центр МВС №2641) від 02.05.2022р. згідно бази даних автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2010р.в. був перереєстрований 01.12.2021р., вартість продажу 324000грн. . При цьому, суд зауважує, що позов про розірвання шлюбу був поданий після продажу цього автомобіля, а саме 09.12.2021р., рішення ж прийняте судом ще пізніше. Зважаючи на це, позивач не довела перед судом факт перебування даного автомобіля на час звернення до суду 26.01.2022р. з позовом про поділ майна, у володінні саме відповідача, як вона стверджувала. Не спростувала факт неотримання коштів з продажу автомобіля на інтереси сім`ї. Тому ці вимоги не є доведеними перед судом та до задоволення не підлягають. Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі , що набрало законної сили, не доказуються прри розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищенаведене\~та наявність\~судового рішення,\~яке набрало\~законної сили,\~судом вже\~було вирішено\~питання щодо\~поділу спільного\~набутого майна\~подружжя за\~час шлюбу,\~а саме\~щодо автомобіля\~марки Mitsubishi\~Outlander,\~д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~а тому\~вимоги про\~визнання за\~ [PERSON] \~права власності\~на \~1/2\~частини автомобіля марки\~Mitsubishi\~Outlander,\~д.н.з.\~ [NUMBER] не є доведеними перед судом та, крім того вони є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним в задоволенні яких було відмовлено, а тому до задоволення не підлягають. Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed