Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] в квітні 2024 звернулась до суду з позовом до [PERSON] про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. В обгрунтування позову зазначила наступне. [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на наступне спадкове майно: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; три земельні ділянки та майновий пай. За життя [PERSON] залишила два заповіти, а саме: від 29.01.1999 року, яким все належне їй майно заповіла позивача - [PERSON] та від 27.09.2006 року, в якому заповіла [PERSON] житловий будинок та правовстановлюючі документи на три земельні ділянки та майновий пай. Позивач у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, листом від 29.03.2024 їй було відмовлено в оформленні спадкового майна у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів. Крім того, позивач позбавлена можливості оформити спадщину, також, через некоректне складення заповіту від 27.09.2006 року, оскільки в ньому вказано не спадкове майно, а документи на підставі яких вона належало спадкодавцю [PERSON] . Таким чином спадкування за заповітом неможливе без звернення до суду з позовом про його тлумачення, тому наявні всі підстави для захисту права позивача в судовому порядку шляхом тлумачення заповіту. З цих підстав просить позов задовольнити, здійснити тлумачення заповіту від 27.09.2006 та розтлумачити його, що [PERSON] заповіла [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] , три земельні ділянки та майновий пай та визнати за нею право власності в порядку спадкування на вказане спадкове майно. В судовому засіданні позивач підтримала позов з підстав у ньому зазначених та просила задовольнити в повному обсязі. Додатково показала, що відповідач по справі [PERSON] є її єдиноутробною сестрою. Саме у відповідача у справі наявні оригінали всіх правовстановлюючих документів на спадкове майно, однак вона відмовляється їх надати позивачу для оформлення спадкових прав. Таким чином вже понад 10 років вона позбавлена можливості оформити спадщину згідно волевиявлення спадкодавця. Відповідач свої дії пояснює тим, що також претендує на спадщину та ставить умови щодо поділу із нею спадкового майна. Крім того відповідач зазначає, що за її інформацією на підставі копій правовстановлюючих документів також можна оформити спадщину. Разом із тим, саме відповідач проживає у спірному житловому будинку в [ADDRESS] та не пускає в будинок її (позивача [PERSON] ) із сім`єю. Оригінали правовстановлюючих документів не надає, чим перешкоджає позивачу оформити спадщину. Щодо обставин існування двох заповітів зазначила, що їй було відомо про намір матері залишити їй все спадкове майно та посвідчення таких заповітів. Разом із тим, під час складання першого заповіту 29.01.1999 її матір [PERSON] ще не мала всіх правовстановлюючих документів на належне їй нерухоме майно, тому в заповіті міститься загальна фраза щодо всього майна. Після оформлення документів, матір заповіла їй 27.09.2006, також, і правовстановлюючі документи, якими було оформлено належне матері нерухоме майно. Таким чином, на переконання позивача, під час складання заповіту у 2006 році [PERSON] заповіла їй саме все належне їй нерухоме майно, яке належало спадкодавцю на підставі зазначених у ньому правовстановлюючих документів. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзиву на позовну заяву. Клопотань про відкладення судового розгляду від неї не надходило. З урахуванням того, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, вислухав пояснення позивача, дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Судом встановлено, що [INFO] в с.Синиця Богуславського району Київської області померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.03.2024. - а.с.11 За життя 29.01.1999 року [PERSON] зробила заповідальне розпорядження, яким все належне їй на день смерті майно заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Дибинецької сільської ради Дяченко Т.Д. та зареєстровано в реєстрі за №10. - а.с.12 Крім того, за життя 27.09.2006 року [PERSON] зробила заповідальне розпорядження, яким все належне їй на день смерті майно де б воно не було і з чого б вона не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла: житловий будинок в [ADDRESS] ; державний акт на землю серії ІІІ-КВ № 036615, реєстраційний № 98 від 05.06.2002; державний акт на земельну ділянку серії ЯГ № 186885, реєстраційний № 00259 від 06.09.2006; державний акт на земельну ділянку серії ЯГ № 186886, реєстраційний № 00260 від 06.09.2006 року; свідоцтво про право власності на майновий пай [NUMBER] в сумі 2985 грн - [PERSON] - а.с.13 Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-КВ № 036615, [PERSON] на підставі рішення 29 сесії 23 скликання Дибинецької сільської ради народних депутатів від 06.02.2002 року № 131-29-23 передано у приватну власність земельну ділянку площею 2.610 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт зареєстрований у Книзі записів державних актів на землю за № 98 від 05.06.2002 року. - а.с.31-32. Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 186886 від 06.09.2006 року, [PERSON] на підставі рішення сесії Дибинецької сільської ради від 14.09.2005 року № 130-24-IV є власником земельної ділянки площею 0,1678 га, яка розташована [ADDRESS] із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00260. - а.с.33-34. Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 186885 від 06.09.2006 року, [PERSON] на підставі рішення сесії Дибинецької сільської ради від 14.09.2005 року № 130-24-IV є власником земельної ділянки площею 0,5562 га, яка розташована [ADDRESS] із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00259. - а.с.35-36. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 18.05.2006 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Підстава - рішення виконкому Дибинецької сільської ради № 24 від 14.03.2003 року. Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10677011 від 18.05.2006, технічного паспорту на житловий будинок Білоцерківським міжміським БТІ зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи), яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ч.1, ч.2 ст. 1234 ЦК України). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. З огляду на зазначене, заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Згідно із ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з пунктом 2.1 Глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Аналогічні за змістом вимоги до заповіту містяться в абзаці 2 пункту 1.6 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036. Отже, об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений зі слів та словосполучень, що утворюють його текст. Згідно з ч.6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 30 липня 2020 року в справі № 378/1160/15-ц вбачається, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При цьому, частина друга статті 213 ЦК України, не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Отже, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Аналіз зазначених вище обставин даної цивільної справи свідчить про те, що позивач не може підтвердити волю спадкодавця про його спадщину, як спадкоємця за заповітом, іншим шляхом, як тлумачення заповіту судом. Вирішуючи питання тлумачення правочину судом враховується, що цивільне судочинство направлене на захист прав та інтересів громадян. Так суд враховує, що попередній заповіт [PERSON] від 29.01.1999 року містить заповідальне розпорядження щодо всього належного їй на день смерті майна, відповідно до якого всю спадкову масу вона заповіла [PERSON] . Другий заповіт складений вже після отримання [PERSON] правовстановлюючих документів на належне їй нерухоме майно - 27.09.2006 року містить заповідальне розпорядження, відповідно до якого все належне їй на день смерті майно вона заповіла: жилий будинок, правовстановлюючі документи на три земельні ділянки та майновий пай - [PERSON] . Таким чином, обидва заповіти містять вказівку щодо заповідального розпорядження [PERSON] заповісти [PERSON] все належне на день смерті майно. Разом із тим, заповіт від 27.09.2006 містить, також, розпорядження спадкодавця заповісти позивачу у справі правовстановлюючі документи на майно. Суд враховує необхідність тлумачити заповіт на користь волевиявлення спадкодавця у зв`язку із отриманням нею документів, що посвідчують право на будинок, земельні ділянки, пай. На переконання суду, [PERSON] заповідаючі: жилий будинок в [ADDRESS] ; державний акт на землю серії ІІІ-КВ № 036615, реєстраційний № 98 від 05.06.2002; державний акт на земельну ділянку серії ЯГ № 186885, реєстраційний № 00259 від 06.09.2006; державний акт на земельну ділянку серії ЯГ № 186886, реєстраційний № 00260 від 06.09.2006 року; свідоцтво про право власності на майновий пай [NUMBER] в сумі 2985 грн, не вбачала різниці між власне будинком, трьома земельними ділянками та майновим паєм, на які вона згодом отримала правовстановлюючі документи. Тому після складання першого заповіту та подальшого оформлення прав на належне їй майно, склала другий заповіт, в якому конкретизувала, що тримані нею правовстановлюючі документи, вона заповідає [PERSON] . Таким чином, воля [PERSON] була спрямована саме на передавання позивачу [PERSON] зазначеного вище усього переліку спадкового майна, право власності спадкодавця на яке було конкретизовано в другому заповіті шляхом заповідання відповідних правовстановлюючих документів. У зв`язку із цим тлумачення заповіту від 27.09.2006 року на користь спадкоємця [PERSON] , зазначеної у ньому, не є спотворенням волі заповідача, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , суд зазначає наступне. Право власності спадкодавця [PERSON] на майно підтверджено матеріалами даної справи. Однак, державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Грачовою Л.І. листом від 29.03.2024 № 141/02-14 було повідомлено спадкоємця [PERSON] про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, підтверджуючих право власності у спадкодавця на майно, яке зазначене в заповіті. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Припиняється право власності, зокрема, у разі смерті власника (п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України). Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року). Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.05.2013р. № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування. Судам при вирішенні справ цієї категорії необхідно згідно із нормами, що регулюють підстави виникнення права власності на нерухоме майно, та нормами щодо складу спадщини перевіряти, чи належав та на якій правовій підставі об`єкт нерухомості спадкодавцеві. Судом встановлено, що позивач має право на спадкування: житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дибинецької сільської ради Обухівського (Богуславського) району Київської області; земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства в сумі 2985 гривень. Однак, нотаріусом позивачу було відмовлено в оформленні права на спадщину з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, у зв`язку із чим її право на спадкування підлягає захисту в судовому порядку. Судом розглядом встановлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів порушуються її права на оформлення права власності на спадщину, тому відповідно до ст.1216-1218 ЦК України позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищенаведеного, врахував обставини, на які посилається позивач в своєму позові, суд вважає, що зазначені позивачем доводи підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами та їх взаємний зв`язок у сукупності свідчить про обгрунтованість позовних вимог, також, в частині визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] , у зв`язку із чим позов в цій частині, також, підлягає задоволенню.

Outcome: approved