Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , діючи в інтересах неповнолітнього [PERSON] , звернулася до суду з позовом про визнання заповіту складеного [PERSON] на користь [PERSON] недійсним, в обґрунтування зазначивши наступне. [INFO] в м. Умані, Черкаської області у віці 35 років помер її колишній чоловік, батько їх сина [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна. Позивач, як представник неповнолітнього спадкоємця [PERSON] , [INFO] , прийняла спадщину, подавши заяву до нотаріальної контори, де їй було повідомлено про те, що за життя [PERSON] за п`ять днів до своєї смерті склав заповіт на користь відповідача по справі [PERSON] . Отримавши копію вказаного заповіту, вона пересвідчилася в тому, що 25 липня 2016 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право, він заповів своїй рідній тітці [PERSON] . Із вказаного заповіту, їй також стало відомо, що заповіт підписаний в терапевтичному відділенні Уманської міської лікарні не самим заповідачем, а чоловіком відповідача на користь якої і складений заповіт, оскільки сам [PERSON] в зв`язку з хворобою та слабким станом здоров`я не міг підписати заповіт. Вказаний заповіт вважає недійсним, оскільки, як їй стало відомо, останній рік свого життя [PERSON] , якому на час смерті виповнилося лише 35 років, постійно вживав спиртні напої, внаслідок чого захворів на цироз печінки і, у зв`язку із захворюванням печінки та больовим синдромом приймав сильнодіючі знеболювальні засоби, які впливали на його психічний стан та здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. У зв`язку з цим, просить суд ухвалити рішення суду, яким заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON] , 25 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Імбері Я.С., зареєстрований в реєстрі за № 605, визнати недійсним. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати. До суду надійшов відзив, у якому відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову, позовні вимоги не визнає, посилаючись на наступне. Перебуваючи на лікуванні в Уманській міській лікарні Слободяник А.С. виявив бажання розпорядитися своїм майном, тому і попросив запросити до нього нотаріуса. Дієздатність [PERSON] було перевірено, так як заповіт посвідчувався в лікарні, і тільки після спілкування з лікарями та зі [PERSON] нотаріус погодилася посвідчити заповіт. Враховуючи стан здоров`я [PERSON] , заповіт було посвідчено в присутності свідків 25 липня 2016 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу. Відповідно до заповіту, [PERSON] розпорядився належним йому майном на її користь. [INFO] [PERSON] помер, його поховання було здійснено нею за власні кошти, позивач участі у витратах на лікування [PERSON] , на його поховання не приймала. [PERSON] є її племінником, він дійсно хворів і його лікуванням займалася вона, тобто всі витрати по лікуванню в Уманській міській лікарні [PERSON] оплатила саме вона за власні кошти. [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра не перебував і будь-якими психічними хворобами за життя не хворів. [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] , проживав один, інші родичі, крім неї, участі у його лікуванні і наданні матеріальної допомоги не надавали. Позивач по справі, колишня дружина [PERSON] , не цікавилася його станом здоров`я, не відвідувала його ні сама, ні з сином, а тому [PERSON] і прийняв таке рішення, зробивше заповітне розпорядження на її користь. Будь-якого тиску щодо розпорядженням майном на її користь на [PERSON] ніхто не здійснював, це було його особисте бажання і його воля. Позивач просить визнати правочин недійсним, посилаючись на те, що [PERSON] у момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент підписання заповіту, 25 липня 2016 року. На думку відповідача, [PERSON] не надала суду жодного доказу, який підтверджував би її позовні вимоги та ті обставини, на які вона посилається, а той факт, що [PERSON] добровільно вирішив розпорядитися належним йому майном, склавши заповіт, можуть підтвердити свідки, які були присутні під час підписання заповіту. У зв`язку із зазначеним просить суд відмовити у задоволенні позову. Від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що з викладеними обставинами у відзиві він категорично не погоджується, оскільки вважає, що такий відзив є не що інше, як намагання переконати суд в тому, що відповідач занадто чесна, доброзичлива та безкорисна тітонька, яка утримувала свого племінника, матеріально його забезпечувала, внаслідок чого і отримала спадок. Проте вказане не відповідає дійсності, оскільки насправді покійний [PERSON] зловживав спиртними напоями, хворів важким захворюванням цирозом печінки, у зв`язку з чим перебував на лікуванні в КП «Уманська міська лікарня». Як до підписання заповіту, так і після, він приймав наркотичні засоби, які могли вплинути на його психічний стан та здатність розуміти свої дії. Крім того, станом на 25 липня 2016 року згідно запису в картці стаціонарного хворого, [PERSON] був занадто слабкий, у нього були страшні болі, він був заторможений, тому про яку здатність розуміння своїх дій може йти мова, коли людина перебуває у такому стані. Факт прийняття наркотичних засобів підтверджується листком призначень, який знаходиться в історії хвороби стаціонарного хворого, наявній у матеріалах вказаної справи. Про такий стан [PERSON] підтверджує і заповіт, із якого слідує, що людина, яка має вік 35 років не в стані за станом здоров`я (у зв`язку з хворобою) підписати та прочитати сам заповіт, а за нього підписує заповіт чоловік відповідача [PERSON] , а зачитували заповіт свідки [PERSON] та [PERSON] . Те, що [PERSON] перебував в лікувальній установі не свідчить про його дієздатність. Адже на дієздатність на час посвідчення заповіту його ніхто не перевіряв, а навпаки, є записи, які свідчать про його недієздатність. Натомість відповідач, скориставшись таким станом [PERSON] запросила нотаріуса і скерувала складення та посвідчення заповіту, позбавивши малолітнього сина померлого [PERSON] на спадщину після смерті його батька, який внаслідок того, що постійно вживав спиртні напої, за життя не утримував сина матеріально та не займався його вихованням та ще й після його смерті [PERSON] бажає заволодіти майном померлого. Питання, чи відповідає заповіт намірам покійного дасть відповідь посмертна судово-психіатрична експертиза. Також психічний стан [PERSON] , як до дня його смерті, так і на день смерті, можуть підтвердити свідки, які відвідували хворого у лікарні. У зв`язку із зазначеним, просить суд викладені у відзиві на позовну заяву доводи та міркування залишити без задоволення. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові. Вважає, що позов підтверджено належними та допустимими доказами. Так, сам заповіт є підтвердженням позовних вимог, оскільки у тексті заповіту нотаріус зазначає, що у спадкодавця слабкий стан, що він сам не може прочитати складений заповіт, тому підпис у заповіті поставила інша особа. У судовому засіданні свідки зазначили про деградацію [PERSON] через зловживання алкоголем та його неадекватність. Також була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза, у висновку якої зазначено, що [PERSON] при вчиненні заповіту перебував у недієздатному стані, не міг надавати оцінку своїм діям та керувати ними, що також підтверджують медичні документи, з яких вбачається, що за день перед заповітом він був в стані заторможеності і це все є доказами, які підтверджують обставини, викладені в позові та позовну вимогу про визнання заповіту недійсним, тому просить суд позов задовольнити і повному обсязі. Крім того, просить суд стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, оплатою витрат за проведення експертизи та наданням правової допомоги. Відповідач [PERSON] в судовому заперечувала проти задоволення позову та фактів, викладених у позові. Вважає, що обставини викладені позивачем у позові, не відповідають дійсності, через їх недоведеність, тому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Вважає, що підстави для скасування заповіту відсутні та звертає увагу, що відсутні докази того, що [PERSON] складаючи заповіт не усвідомлював свої дії, оскільки лише наявність хвороби не може про це свідчити. Крім того, на підтвердження позовних вимог усі докази збиралися та долучалися до матеріалів справи вже під час розгляду цивільної справи. Покази свідків зі сторони позивача ставить під сумнів з урахуванням посилань представника позивача про те, що через алкогольну залежність заповідач був неадекватним, а тому і цих свідків також можна вважати особами з неадекватною поведінкою, оскільки вони самі зазначили, що за життя спадкодавця, мали з останнім спільні інтереси та постійно з ним проводили час, зокрема і щодо вживання алкоголю. Також ставить під сумнів характеристику на покійного [PERSON] з місця його проживання, яка враховувалась при складанні експертом висновку, оскільки особа, яка її давала, не є медиком та незрозуміло на підставі чого надавалась саме така характеристика. Більше того, така характеристика надавалася на вимогу експерта, але не на відповідний запит, а передана представником позивача, тому її не можна брати до уваги. У зв`язку з зазначеним, на їх думку, ні така характеристика, ні висновок експерта, не є належними доказами. Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду сам по собі факт наявності у заповідача важкої хвороби не є достатнім доказом його неспроможності в межах його цивільної дієздатності та підтвердження його психологічного здоров`я, а матеріали справи навпаки не містять доказів психічного стану, за яким він не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки згідно професійних медичних документів, [PERSON] не перебував на обліку у лікаря-психіатри чи нарколога, за такою допомогою протягом життя не звертався і не був неадекватним. Крім того, ніхто не заперечує, що він був важко хворим але така хвороба не пов`язана з його психологічним здоров`я і не може підтвердити його несвідомість при укладенні заповіту. Навіть посилання сторони позивача, що підтвердженням його неусвідомлення своїх дій при підписанні заповіту є вживання важких обезболюючих ліків, які також мали вплив на його свідомість, не можна брати, оскільки заповіт складався 25 липня, а лише 27 липня йому почали надавати такі обезболюючі. Також вказує про те, що висновок експерта, з яким вони не погоджуються, не може бути взятий до уваги, оскільки він суперечить матеріалам справи саме в частині підтвердження психічного стану покійного. Зазначає, що висновок експертизи не може бути перевагою при прийнятті рішення, оскільки він суперечить іншим медичним документам наявним у матеріалах справи. Також, представник відповідача категорично не погоджується із заявленими судовими витрати, особливо, що стосується доведеності витрат на правову допомогу, оскільки не містять необхідних підтверджуючих доказів, а одна квитанція про сплату не може бути належним підтвердженням виконаних робіт, без обґрунтування, як то розрахунок, акт виконаних робіт тощо. Тому вважає, що підстав для задоволення позову не має, та просить відмовити у задоволенні позову. Також просила суд, у разі відмови у задоволенні позову зняти арешт, накладений на майно в ході розгляду справи, а у разі задоволення цього позову, арешт не знімати до прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Свідок [PERSON] в судовому засіданні поясни в, що із померлим був знайомий тривалий час, іноді з ним випивали, [PERSON] іноді приходив до нього йому допомагав. Коли приходив, то іноді просив їсти і він неодноразово носив [PERSON] їжу. За життя останнього, також інші знайомі померлого іноді присили йому їсти. У квартирі [PERSON] він також бував оскільки там вони вживали спиртні напої. Зі слів [PERSON] знає, що у нього є син і [PERSON] колись говорив, що якщо з ним щось станеться він би хотів квартиру залишити своєму синові. Пам`ятає, що до смерті [PERSON] двічі лежав у лікарні, перший раз пару днів, після чого навіть приходив до нього в гості, чи його виписали, чи він втік, не знає, але коли приходив, то він навіть трохи злякався, оскільки у [PERSON] мабуть була «білка», так як він був не дуже адекватний. Потім [PERSON] знову поклали до лікарні, він до нього з іншими знайомими неодноразово приходив, приносив їсти. Спочатку [PERSON] спілкувався з ним, а потім, ближче до дня смерті, [PERSON] навіть на нього не реагував та не впізнавав. Коли він приніс [PERSON] поїсти в лікарню, то сама відповідач казала йому, що нічого не потрібно, так як він уже нічого не їсть. Дійсно відповідача іноді бачив у лікарні, в квартирі померлого її ніколи не бачив. Точної дати, у зв`язку з плином часу, коли приходив у лікарню і [PERSON] був у дуже поганому стані, не реагував на нього, не пам`ятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що перебував із померлим [PERSON] у приятельських стосунках, також він знайомий і з позивачем, і з відповідачем по справі. У родинних стосунках з позивачем та з покійним не перебуває, вони є тезками. Він за життя [PERSON] неодноразово вживав з ним алкогольні напої, бував у нього вдома. [PERSON] йому розповідав, що був одружений, але з дружиною вони розлучилися і від цього шлюбу вони мають дитину, яка проживає з колишньою дружиною. [PERSON] також говорив, що хотів би поїхати до сина, але через брак коштів такої можливості не має. У квартирі у [PERSON] було брудно та неохайно, він проживав одиноко. Коли він дізнався від спільних знайомих, що [PERSON] захворів і перебуває у лікарні, він разом з товаришем [PERSON] навідувалися до [PERSON] , не кожного дня, а приблизно через день. Йому відомо, що померлий хворів на цироз печінки і помер у лікарні. Коли вони провідували [PERSON] , то останні дні життя [PERSON] уже їх не впізнавав, та був майже без свідомості. У лікарні він зустрічав і позивача, і відповідача. Відповідач [PERSON] була у лікарні майже завжди і саме її вони питали чи щось потрібно для [PERSON] , але вона говорила, що все є. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з покійним [PERSON] перебував у приятельських стосунках, вони неодноразово спільно вживали алкогольні напої. [PERSON] майже постійно перебував на підпитку, тверезим його можна було побачити лише зранку. Коли був тверезий, був нормальною людиною, а коли був п`яний, то був неадекватним. У квартирі [PERSON] проживав один, за собою та за своїм житлом не доглядав, все було неохайно та брудно. Розповідав, що був одружений, а також має сина, за яким сумує. Він особисто сина покійного бачив один раз, коли той був малим. Коли [PERSON] потрапив до лікарні, то він разом з іншими товаришами його провідували, але останнім часом [PERSON] був майже непритомним та нікого не впізнавав. У палаті лікарні, крім медперсоналу, у [PERSON] , він нікого не бачив. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, пояснення свідків, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно Христинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] , помер [INFO] , актовий запис про смерть № 550. Спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена 11.08.2016 Уманською міською державною нотаріальною конторою за № 252/2016, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі сформованим 11.08.2016 за № 44736781. У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Христинівського районного управління юстиції Черкаської області, [PERSON] був батьком [PERSON] , [INFO] , та матір`ю якого є [PERSON] позивач по справі. Згідно заповіту, складеного 25 липня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 605, посвідченого Імбері Я.С., приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області, [PERSON] , [INFO] , діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усі його права та обов`язки, які йому належать на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати йому у майбутньому, та усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] . У зазначеному заповіті також вказано про те, що заповіт підписаний в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] . Заповіт вголос прочитаний свідками до його підписання у присутності [PERSON] . Заповіт записаний нотаріусом Імбері Я.С. зі слів [PERSON] , у зв`язку з хворобою [PERSON] , за його дорученням, у його та нотаріуса присутності текст заповіту підписано [PERSON] . У зв`язку з тим, що [PERSON] хворий на цироз печінки, перебуває у слабкому стані і не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за його дорученням, у його присутності та у присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання уголос зачитаний запрошеними ним свідками [PERSON] , та [PERSON] . Особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено. Особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено. Особу [PERSON] , який підписав заповіт у присутності нотаріуса встановлено, його дієздатність перевірено. У зв`язку з хворобою та слабким станом здоров`я [PERSON] , заповіт підписано в терапевтичному відділенні Уманської міської лікарні за адресою: Черкаська область, м. Умань, вул. Шевченка, будинок 50. Згідно матеріалів спадкової справи 11.08.2016 із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , до нотаріуса звернувся [PERSON] , син померлого, і у заяві зазначено, що інших спадкоємців немає; а 11.07.2017 із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] , яка також у заяві зазначила, що крім неї, у порядку ст. 1241 ЦК України спадщину також приймає син померлого [PERSON] . Також на запит суду з КП «Уманська міська лікарня» до суду направлено історію хвороби № 5680/1303 [PERSON] , [INFO] , який проживав в [ADDRESS] , згідно якої [PERSON] , [INFO] , був госпіталізований 18.07.2016, виписаний був 30.07.2016 у зв`язку зі смертю. Госпіталізований за вказаний рік був повторно. Діагноз цироз печінки. У розділі результатів огляду хворого наявні записи лікарів про огляд [PERSON] . У вказаній медкартці зазначено, що ускладнення основного захворювання: «Портальна гіпертензія II. Гепатоспленомегалія. Асцит. Полінейропатія». Супутні захворювання: «Анемія хронічного захворювання. Ерозивний гастродуоденіт Хронічний холецистопанкреатит. Хронічний пієлонефрит». Згідно супровідного листка №19017 Уманської стадії швидкої медичної допомоги, доставлений в Уманську міську лікарню 18.07.2016 о 10:40 із діагнозом «Цироз печінки, виражений больовий синдром». Згідно карти первинного огляду хворого, при госпіталізації відмічалися скарги на слабкість, задишку, інтенсивні болі по всьому животу. Вказано, що раніше не лікувався, вказані скарги на протязі місяця. Госпіталізація у зв`язку з погіршенням стану. В «анамнезі життя» наведені дані про незадовільні матеріальні і побутові умови. Вказані дані на зловживання ним алкогольними напоями. При об`єктивному обстеженні стан важкий, положення в ліжку вимушене, свідомість збережена, жовтушність шкіри і склер, температура 37.0 С, пульс 100 уд./хв., артеріальний тиск 90/60 мм рт.ст., тони серця ритмічні, легеневий звук, аускультативно дихання везикулярне, живіт правильної форми, збільшений за рахунок асциту, болючий ліворуч, праворуч на всьому протязі, печінка збільшена, на 4 см нижче реберної дуги, відрізки товстого кишківника чутливі при пальпації, симптом Пастернацького негативний. За даними щоденників медичної карти стаціонарного хворого, 20.07 скарги на виражену слабкість, болі по всьому животу, шкіра і видимі слизові жовтушні, тони серця ритмічні, пульс 100уд./хв., артеріальний тиск 100/60 мм рт.ст., над легенями дихання везикулярне, живіт м`який, збільшений в об`ємі. 22.07 скарги на слабкість, набряки, одишку, печінка збільшена в об`ємі, асцит. Згідно довідки №722, у відділі лабораторної діагностики СНІДу Уманської лікарні №3 було проведено скринінгове дослідження на наявність антитіл до вірусу гепатиту С сиворткою крові підекспертного, при проведенні лабораторного дослідження методом імуноферментного аналізу отримано позитивний результат. 25.07 огляд при обході зав. відділенням, скарги на виражену слабкість, болі по животу, шкіра, видимі слизові жовтого кольору, загальмований, тони серця ритмічні, артеріальний тиск 90/60 мм рт.ст., над легенями везикулярне дихання, живіт збільшений в об`ємі, асцит, симптом Пастернацького з обох сторін. 26.07 стан тяжкий, загальмований, шкіра жовтушна, свербіння шкіри, живіт збільшений в об`ємі, тони ритмічні, артеріальний тик 100/70 мм рт.ст. 26.07 огляд чергового лікаря о 22:30, загальний стан хворого тяжкий, хворий загальмований, в мовний контакт не вступає, тони серця ослаблені, пульс 100 уд./хв.., ритмічний, АТ-140/90 мм рт.ст., над легенями дихання жорстке, живіт великих розмірів, з наявністю асцитичної рідини, печінка і селезінка збільшені, симптом Пастернацького негативний. 27.07 стан тяжкий, свідомість спутана, шкіра і видимі слизові жовті, печінка пастозна, АТ-100/70 мм рт.ст., над легенями дихання ослаблене, живіт м`який, збільшений в об`ємі, асцит, симптом Пастернацького з обох сторін. 28.07 загальмований, моторно збуджений, шкіра жовтушна, тони серця ритмічні, АТ-100/70 мм рт.ст., над легенями ослаблене дихання. 29.07 стан вкрай тяжкий, неконтактний, покриви шкіри жовті, тургор знижений, тони серця ритмічні, АТ-90/60 мм рт.ст., над легенями ослаблене дихання. 29.07 о 12:30 відмічалося моторне збудження, з метою седації було введено 2 мл 0,5 розчину сібазону. 29.07 о 21:30 з метою седації введено розчин сібазону 0,5% - 2,0. Згідно листка призначень лікарями наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів (лікарських засобів) і виконання цих призначень: 27.07, 28.07, двічі 29.07, 30.07 підекспертному вводився розчин сібазону 0,5% - 2,0 в/м. 30.07 загальний стан вкрай тяжкий, без свідомості, покриви шкіри жовтушні, на пальпацію живота не реагував, АТ- 100/60 мм рт.ст., тони серця приглушені. У зв`язку з тяжкістю стану 30.07 повторно оглядався черговим лікарем. 30.07.2016р. о 12:50 констатовано смерть підекспертного. Згідно відповіді Уманської міської лікарні № 2 від 01.06.2018 вих. № 165 на запит суду, [PERSON] , [INFO] , на обліку у лікаря-нарколога на диспансерному обліку не перебуває. На адресу суду надійшов лист з Уманської центральної районної лікарні 31.01.2019 № 01-03/255 згідно якого інформують, що громадянин [PERSON] , [INFO] , житель [ADDRESS] , на обліку у лікаря нарколога та психіатра Уманської центральної районної лікарні не перебуває. Також на запит суду надійшла відповідь з Уманської центральної районної лікарні від 16.05.2019 № 01-03/1048, у якій зазначено, що зазначений у запиті суду від 03.05.2019 № 9420, громадянин на обліку у лікарів нарколога та психіатра Уманської ЦРЛ не перебуває. Предметом позову в даній справі є недійсність заповіту, складеного [PERSON] 25 липня 2016 року. Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ст.\~1247\~ЦК України\~заповіт складається\~у письмовій\~формі,\~із зазначенням\~місця та\~часу його\~складення. Частиною\~2\~цієї статті\~визначено,\~що заповіт\~має бути\~особисто підписаний\~заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу\~цього Кодексу. Так,\~у відповідності\~до ч.\~4\~ст.\~207\~ЦК України,\~якщо фізична\~особа у\~зв`язку з\~хворобою або\~фізичною вадою\~не може\~підписатися власноручно,\~за її\~дорученням текст\~правочину у\~її присутності\~підписує інша\~особа. Підпис\~іншої особи\~на тексті\~правочину,\~що посвідчується\~нотаріально,\~засвідчується нотаріусом\~або посадовою\~особою,\~яка має\~право на\~вчинення такої\~нотаріальної дії,\~із зазначенням\~причин,\~з яких\~текст правочину\~не може\~бути підписаний\~особою,\~яка його\~вчиняє. Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У постанові Верховного Суду від 14.05.2018 в справі №756/14304/15-ц (провадження №61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та зазначено, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України». Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу. Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України). Тобто, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. У постанові від 30 серпня 2023 року в справі №317/1029/20 (провадження №61-11588св22) Верховний Суд зазначив, що «за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. У вказаній справі, за клопотанням позивача та її представника було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи міг [PERSON] на час складання ним заповіту, а саме 25 липня 2016 року усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними. Так, згідно висновку судово-психіатричного експерта №368 від 17.07.2023, експертна комісія прийшла до висновку про наявність у [PERSON] на час складання ним заповіту, а саме 25.07.2016, проявів психічного розладу у формі психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю з проявами алкогольної деградації особистості, алкогольної енцефалопатії, алкогольного цирозу печінки, декомпенсації соматичного захворювання тяжкого ступеня з порушеннями свідомості, симптомами оглушення (F-06.8 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), через що [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними. До такого висновку експертна комісія прийшла, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, надавши професійну оцінку отриманій інформації. При цьому, у висновку також зазначено про те, що про такі результати проведеного ними експертного дослідження свідчать дані анамнезу, про систематичне, протягом тривалого часу, зловживання підекспертного алкогольними напоями, з відміченими на віддаленому етапі проявами алкогольної деградації. Вказані в характеристиці за місцем проживання дані про систематичне зловживання алкогольними напоями, про те, що він не контролював себе, не працював, був неохайний, не слідкував за собою, спілкувався з особами, які вели такий самий аморальний спосіб життя, був деградований, останній час свого життя не міг обходити себе, квартира, у якій він проживав була у занедбаному стані, не готував собі їжу, тому мешканці будинку його підгодовували. Вказана характеристика, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відображають характерну клінічну картину алкогольної деградації особистості підекспертного. Дані про встановлену у нього алкогольну хворобу печінки із цирозом. Дані медичної карти стаціонарного хворого про його перебуванні на лікуванні в КП «Уманська міська лікарня» з 18.07.2016 по 30.07.2016 у зв`язку з алкогольною хворобою печінки, цирозом печінки, портальною гіпертензією, гепатоспленомегалією, анемією, ерозивним гастродуоденітом, хронічним холецистопанкреатитом, хронічним пієлонефритом. При цьому основним діагнозом, який визначав тяжкість стану, являвся діагноз «алкогольна хвороба печінки, цироз печінки» з проявами декомпенсації соматичного захворювання, з наростанням інтоксикації, з вираженим больовим синдромом, з ускладненнями з боку центральної і периферійної нервової системи, з явищами полінейропатії, з наростаючими глибокими і стійкими астенічними розладами. Про погіршення стану по мірі наростання інтоксикації через вказану хворобу печінки. Про відмічені при госпіталізації скарги на слабкість, одишку, інтенсивні болі по всьому животу; скарги 20.07 та 22.07.2016р. на слабкість, болі, одишку, набряки; 25.07.2016р. скарги на виражену слабкість, прояви загальмованості; 26.07.2016р., стан був тяжкий, загальмований, в мовний контакт не вступав; 27.07.2016р. свідомість сплутана; 29.07.2016р. збуджений, у зв`язку з чим із метою седації було призначено препарат сібазон. Покази свідків [PERSON] про те, що на юридично значимий період часу підекспертний в лікарні не впізнав його, не говорив, [PERSON] про те, що в період його перебування в лікарні підекспертний не міг говорити, не реагував, не впізнавав, не спілкувався; [PERSON] про те, що за тиждень до смерті підекспертний був «ніякий», не впізнавав - свідчить про відмічені у підекспертного виражені астенічні розлади з порушеннями свідомості. Отже, на час складання заповіту 25.07.2016 у підекспертного відмічалися прояви психічного розладу, а саме: психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю з проявами алкогольної деградації особистості, алкогольної енцефалопатії, алкогольного цирозу печінки, декомпенсації соматичного захворювання тяжкого ступеня з порушеннями свідомості, симптомами оглушення, через що він не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними. Крім того, суд звертає увагу на те, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта чи судом, що доручив проведення експертизи; висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, у висновку має також бути зазначено опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом. У випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у цивільному провадженні, сторони мали право заявити клопотання про призначення повторної експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цими висновками та зазначивши вимоги до повторної експертизи. Відповідач та представник відповідача з таким клопотанням звернулися, але у задоволенні такого клопотання суд відмовив оскільки посилання сторони відповідача на неправильність висновку експерта та його суперечність іншим доказам по справі не було обґрунтовано та підтверджено належними доказами, а виразилося лише у формальній незгоді з висновком. Представник відповідача в обґрунтування такого клопотання посилалася на недостовірність характеристики за місцем проживання на [PERSON] , взятої експертом до уваги разом із показами свідків сторони позивача, та на не перебування [PERSON] за життя на обліку у лікаря-психіатра. Однак суд враховує, що стороною відповідача покази зазначених свідків у належний спосіб не були спростовані та не забезпечено інших свідків, а також те, що наявна в матеріалах справи характеристика оцінювалась експертом лише в сукупності з іншими доказами, зокрема медичною карткою стаціонарного хворого на [PERSON] , яка містить обставини хворобливого стану спадкодавця. Крім того, представник відповідача вказувала на те, що сам по собі факт наявності у заповідача тяжкої хвороби не є достатнім доказом його неспроможності усвідомити та зробити заповітне розпорядження належним йому майном, при тому, що висновок експерта і не містить посилання лише на тяжкість хвороби померлого, а розширено обґрунтовує чому саме комісія експертів прийшла до такого висновку. За вказаних обставин, оцінюючи висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, суд вважає такий доказ допустимим, належно обґрунтованим та аргументованим, що узгоджується з іншими наявними у справі доказами, а тому береться судом до уваги. Результати експертизи містять чіткий, конкретний та категоричний висновок щодо психологічного стану заповідача на час складання заповіту, відповідно до якого в момент посвідчення заповіту [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, за результатом посмертної судово-психіатричної експертизи зроблено категоричний висновок про неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент складання ним заповіту, що є достатньою підставою для визнання складеного заповіту недійсним з урахуванням приписів ч.1 ст. 225 ЦК України. Отже відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував обставини, зазначені позивачем у позовній заяві, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, зокрема й висновком посмертної судово-психіатричної експертизи. За таких обставин, суд повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши та проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин цієї справи, встановив, що за своїм психічним станом [PERSON] , який помер [INFO] , під час укладення 25.07.2016 заповіту, який був посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Імбері Я.С., зареєстрований в реєстрі за № 605, страждав психічними і поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю з проявами алкогольної деградації особистості, алкогольної енцефалопатії, алкогольного цирозу печінки, декомпенсації соматичного захворювання тяжкого ступеня з порушенням свідомості, симптомами оглушення та був не здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і цей висновок відповідачем та її представником не спростовано, а тому позовні вимоги щодо визнання заповіту недійсним є належно обґрунтованими. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно приписів ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому суд враховує, що у разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, тому суд враховує його під час обрання та застосування норм до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Згідно з ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено, що між адвокатом Мельником О.Ф. та позивачем [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги від 12 січня 2017 року. Згідно розрахунку робіт (наданих послуг) для надання правничої допомоги, викладених у позовній заяві, вартість наданих послуг становить 20 000 гривень. Із наданого розрахунку встановлено, що складання позовної заяви, на що адвокатом було витрачено 5 годин, вартує 3000,00 грн.; складення відповіді на відзив, на що витрачено 3 години 2000,00 грн.; оформлення клопотання про призначення експертизи, на що витрачено 3 години 2000,00 грн.; оформлення запитів, на що витрачено 2 години 1000,00 грн.; оформлення заяв про витребування доказів, на що витрачено 2 години 1500,00 грн.; оформлення заяви про забезпечення позову, на що витрачено 3 години 2000,00 грн.; оформлення заяви про виклик свідків, на що витрачено 1 годину 500,00 грн. та ведення справи в суді 8000,00 грн. Як вбачається з досліджених судом матеріалів, клопотання про призначення експертизи, запити, заяви про витребування доказів та про забезпечення позову за своїм змістом та обсягом не потребують витрат зазначеного представником часу, оскільки є лаконічними з посиланням на вимоги законодавства та не мають об`ємних та ґрунтовних посилань на підстави таких вимог, правового аналізу позиції тощо. Разом з тим суд враховує тривалість розгляду справи, її складність та активну участь представника позивача в судових засіданнях під час розгляду справи. Тобто, об`єктивно об`єм виконаних робіт адвокатом і затрачений ним час не відповідають заявленим до стягнення витратам на правову допомогу. Отже, враховуючи співмірність зазначеного представником позивача розміру його послуг зі складністю справи та виконаним обсягом робіт, ціною позову та значенням справи для позивача, суд приходить до висновку, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є завищеним, а тому вважає, що достатнім розміром, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є 16\~000,00 гривень, а саме: складання позовної заяви 3000,00 грн.; складення відповіді на відзив 2000,00 грн.; оформлення клопотання про призначення експертизи 500,00 грн.; оформлення запитів 500,00 грн.; оформлення заяв про витребування доказів 500,00 грн.; оформлення заяви про забезпечення позову 1000,00 грн.; оформлення заяви про виклик свідків 500,00 грн., та ведення справи в суді 8000,00 грн. Доводи представника відповідача про те, що представником позивача не було доведено належним чином факту оплати витрат адвоката, пов`язаних з наданням правничої допомоги (фактичної сплати), на думку суду не заслуговують на увагу, оскільки розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Отже, витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Оскільки судом позовні вимоги повністю задоволені, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду, а саме судовий збір у розмірі 640,00 грн. згідно квитанції № 1 від 17.01.2017, судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 320,00 грн. та витрати за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у розмірі 43035,20 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved