Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

31 травня 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 7 червня 2008 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Наприкінці 2021 року він дізнався, що у дружини є інший чоловік, з яким вона регулярно зустрічається і став помічати, що відповідач змінила своє ставлення до нього та їх спільної дитини. На протязі тривалого часу вона стала затримуватись на роботі та повідомляти про якісь відрядження в інші міста. Він намагався відганяти від себе думку про зраду, але їх спільна дитина почала це помічати і він вирішив обговорити це з відповідачем. Під час розмови, дружина зізналась, що дійсно в неї з`явився іншій чоловік, з яким вона вже тривалий час має стосунки та регулярно зустрічається. Відповідач запропонувала пожити окремо деякий час та переїхала з речами до нового чоловіка, а дитина вирішила жити разом з ним, тому як на її думку, мати розрушає їх родину. В режимі окремого проживання прийшлось жити майже три роки, а за проханням дружини він не звертався до суду з позовом про розірвання шлюбу, через те, що вона не бажала, щоб її батьки дізналися про дійсні причини їх розлучення. На початку 2024 року він дізнався, що дружина вагітна та має намір з новим чоловіком виїхати за кордон, де планує народжувати дитину. Перебування у шлюбі з відповідачем суперечить його інтересам, а відсутність намірів збереження їх сім`ї свідчить про фактичне припинення її існування. З початку 2022 року відповідач фактично усунулась від виховання та спілкування з дитиною, після того, як донька дізналась про наявність у неї іншого чоловіка. Матеріальної допомоги відповідач ніякої на утримання дитини не надає, а тому він вимушений сам займатись вихованням та утриманням дитини, хоча відповідач фактично таку можливість має. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, в якому він просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем, стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 5000 гривень щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, а також після розірвання шлюбу, залишити дитину проживати разом з ним, оскільки він самостійно її виховує та утримує. Ухвалою суду від 10 червня 2024 року було відкрито провадження у справі. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з наведених у позові підстав. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечувала, але наголосила на тому, що вона не перебуває у стані вагітності, а цю інформацію вона повідомила чоловікові спеціально, щоб він припинив намагатись повернути її до сім`ї, бо в неї з іншим чоловіком вже існували гарні та довготривалі стосунки з планами на майбутнє. Вона вдячна позивачеві за те, що він повністю забезпечує дитину, самостійно її виховує та утримує, а тому цілком нормальним буде, якщо вона проживатиме разом з батьком, оскільки існування в неї стосунків з іншим чоловіком, можуть суттєво зашкодити дитині у розвитку та навчанні, а також впливати на її емоційний стан. Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доводам сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 7 червня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було зареєстровано у Бабушкінському відділі РАЦС, актовий запис № 254. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 22 жовтня 2008 року Бабушкінським відділом РАЦС, актовий запис № 1339. Під час розгляду справи встановлено, що наприкінці 2021 року стосунки між сторонами погіршились, оскільки позивач дізнався про те, що у дружини є інший чоловік, з яким вона вже тривалий час має стосунки та регулярно зустрічається. Відповідач запропонувала пожити окремо деякий час та переїхала з речами до нового чоловіка, а їх спільна донька [PERSON] вирішила проживати разом з батьком. З початку 2022 року сторони не підтримують стосунки, живуть окремо один від одного, а відповідач фактично усунулась від виховання та спілкування з дитиною, після того, як донька дізналась про наявність у неї іншого чоловіка, а тому за їх спільною згодою, вона залишилась проживати разом з позивачем, який самостійно весь цей час займається її вихованням та утриманням. Вказані обставини не заперечуються відповідачем, яка зазначає лише про те, що вона не перебуває у стані вагітності, а цю інформацію вона повідомила чоловікові спеціально, щоб він припинив намагатись повернути її до сім`ї, бо в неї з іншим чоловіком вже існують довготривалі стосунки з планами на майбутнє, що дійсно може вплинути на розвиток дитини, її навчання та емоційний стан, а тому вихованням та утриманням їх доньки [PERSON] нехай займається самостійно позивач, як батько дитини. В судовому засіданні встановлено, що сторони не бажають продовжувати шлюбні відносини, відповідач не заперечує проти задоволення позову та фактично не має заперечень, що після розірвання шлюбу їх неповнолітня донька залишиться проживати з батьком, оскільки вона не має можливості її утримувати та виховувати через обставини та стосунки, які склались з іншими чоловіком. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України,\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. За положеннями\~статті 112 СК України\~при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Тому, беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Разом з тим, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що донька на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом. Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою. Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як зазначено вище, у п.18\~постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік\~та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. У справі, що розглядається судом, сама [PERSON] , яка вже досягла чотирнадцяти років, зазначила, що вона дійсно проживає з батьком вже більше двох років, який забезпечує її всім необхідним та бажає залишатись поруч з ним, оскільки не бажає жити поруч з іншим чоловіком, з яким мати побудувала стосунки та залишила їх вдвох. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання\~разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина,\~не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Враховуючи те, що дитина після припинення фактичних сімейних стосунків залишилась проживати разом з батьком, який самостійно її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням та зміг створити належні умови проживання дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб. Щодо вирішення питання стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з наступного. Як зазначено вище, сторони мають спільну неповнолітню доньку, яка фактично проживає разом з батьком з початку 2022 року, що встановлено в ході розгляду справи та було визнано відповідачем. Відповідач визнала вимоги позивача та не заперечує проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та залишення їх спільної дитини проживати разом з батьком після розірвання шлюбу, однак ніякої участі в утриманні дитини не приймає. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. За змістом ч. 2\~ст. 141 СК України\~розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Разом з тим, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ч.\~3\~ст.\~181\~Сімейного Кодексу\~України\~за рішенням\~суду кошти\~на утримання\~дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1\~ст. 191 Сімейного кодексу України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~182\~Сімейного кодексу\~України розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що відповідач на теперішній час не працевлаштована, а обов`язок з утримання неповнолітніх дітей покладається на обох батьків у рівних частинах, суд приходить до висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 4000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що відповідає прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки саме такий розмір аліментів, на думку суду, забезпечить першочергові потреби дитини і буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 182 СК України.

Outcome: partial