Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

Відповідач у судове засідання не явився, від нього надійшла заява, в якій він вказав, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу без його участі. \~ \~ \~ \~Представник позивача у судове засідання не явився, надав суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, просив розглянути справу у його відсутності та без участі позивача. \~ \~ \~ \~Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~200\~ЦПК за\~результатами підготовчого\~провадження суд\~ухвалює рішення\~у випадку\~визнання позову\~відповідачем.\~ Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Ухвалою від 26.02.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 20.03.2024 року о 09:00 годині, про що було повідомлено сторін у справі. Судом в\~ході судового\~розгляду справи\~встановлено,\~що представник\~позивача \~просить розірвати\~шлюб між\~позивачем та\~відповідачем [PERSON] , зареєстрований 22.11.2010 р., зазначивши, що подружнє життя сторін не склалося, оскільки відповідач систематично зраджував позивача з іншою жінкою, з якою проживає у даний час, виставивши позивача за двері. Від спільного шлюбу у сторін народилася донька, яка наразі є повнолітньою та син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю, знаходиться на її утриманні. Фактично сторони припинили шлюбні відносини 25.12.2020р. мешкають окремо, сумісного господарства не ведуть. У ситуації, що склалася, шлюб із відповідачем носить суто формальний характер, сторони наполягали на його розірванні, оскільки відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. Так, між сторонами існує спір щодо спільного майна. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто. За час проживання в шлюбі подружжя набуло наступне майно: житловий будинок, садибного типу з господарчо побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Право власності на зазначений будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] , на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28.12.2012р. по цивільній справі № 1523/2379/2012, яке набуло чинності 08.01.2013р. Після припинення шлюбних відносин, сторони проживають окремо, а в спірний будинок відповідач нікого не пускає, при цьому змінив вхідні замки у будинку. Тому позивач вимушена була звернутися із позовом про поділ спільного майна подружжя та просить визнати за нею право власності на частину спірного будинку. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що сім`я сторін практично розпалася, її збереження неможливе, шлюб існує формально і підлягає розірванню. Суд також вважає, що застосування заходів щодо примирення подружжя, передбачених ст. 111 СК України, в даній ситуації буде неможливим, оскільки сторони вже тривалий час разом не проживають, зацікавленості в збереженні сім`ї не проявляють, між подружжям втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу. Згідно із ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно ч.2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо спору про поділ майна подружжя суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Так, в судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 2010р. За час спільного проживання сторони придбали у шлюбі житловий будинок, садибного типу з господарчо побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , право власності на зазначений будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] , на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 28.12.2012р. по цивільній справі № 1523/2379/2012. Після фактичного припинення шлюбних відносин (25.12.2022р.) сторони проживають окремо, в спірний будинок відповідач не пускає [PERSON] . Оскільки майно придбане сторонами по справі в період шлюбу, житловий будинок належить їм на праві спільної сумісної власності. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також, варто вказати, що згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (перше речення абзацу 2 частини 1 статті 71 Кодексу). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Так, з врахуванням вищезазначених норм, суд задовольняє позовні вимоги позивача та вважає, що спільне майно подружжя повинно бути поділено, виділивши у власність позивача [PERSON] частину спірного житлового будинку. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційної до розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в розмірі 2147,20 грн.

Outcome: approved