Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

19.10.2023\~ позивач КП «Харківські теплові мережі» в особі свого представника Карачевцева В.Є., який діє на підставі довіреності №01-40/2069/82 від 13.02.2023\~року, звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за опалення та гарячого водопостачання за період з 01.04.2013\~по 31.01.2022\~року у сумі 24 347,60 грн. та судового збору в розмірі\~2684\~грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі проживають в квартирі [ADDRESS] та є споживачами послуг з централізованого опалення та гарячої води, облік нарахувань та оплат за які здійснюється за абонентським особовим рахунком № [NUMBER] , теплопостачання якого здійснює КП «Харківські теплові мережі». КП «Харківські теплові мережі» є виконавцем послуг по централізованому теплопостачанню і підігріву гарячої води в житловому фонді м. Харкові, відповідно до рішення Харківського міськвиконкому від 23.12.1998\~№\~1407\~«Про призначення виконавців послуг у житловому фонді» зі змінами, внесеними рішенням від 30.09.2001\~№946. Відповідачі вказані послуги своєчасно не сплачують, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за опалення та гарячого водопостачання за період з 01.04.2013\~по 31.01.2022\~у сумі 24 347,60 грн. за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2023\~позовні вимоги КП «ХТМ» задоволено, з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь КП «ХТМ» солідарно стягнуто заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01.04.2013\~по 31.01.2022\~у сумі 24 347,60 грн. та судовий збір у розмірі\~2684\~грн. в рівних частках по 894,66 грн. з кожного (а.с.34-36). 11.04.2024\~до Ленінського районного суду м. Харкова надійшла заява адвоката Лиски П.О., який діє в інтересах [PERSON] , про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2023\~по справі №642/6084/23, в якій він просить суд поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення по справі №642/6084/23 та скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2023,\~\~у зв`язку з тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, не реалізував своє право на подання відзиву, тому просить суд скасувати заочне рішення\~\~Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2023\~(а.с.\~38-63). Ухвалою суду від 23.04.2024\~заяву [PERSON] прийнято до провадження, призначено судове засідання на 14.05.2024\~(а.с.\~65). Ухвалою суду від 14.05.2024\~заяву [PERSON] про скасування заочного рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2023\~ задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 21.12.2023\~у справі за позовом КП «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду скасовано. Розгляд справи визначено проводити у спрощеному позовному провадженні, призначено судове засідання\~на 13.06.2024\~(а.с.97-98). 10.06.2024\~від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача. Відзив обґрунтований тим, що 22.09.1999\~приватизовано трикімнатну квартиру [ADDRESS] . 36/100 частини квартири приватизувала [PERSON] , а 64/100 частини приватизували [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .Таким чином одна трикімнатна квартира була фактично поділена на дві окремі квартири. Позовні вимоги КП «ХТМ» стосуються однокімнатної квартири, які приватизувала [PERSON] , яка померла [INFO] . У спадок її син, [PERSON] не вступав та відмовився від спадщини. Тому жодного відношення ані він, ані його сім?я до однокімнатної квартири не має.\~ За адресою квартири: [ADDRESS] в КП «ХТМ» на балансі перебуває два особових рахунки, які мають два окремих, не пов?язаних між собою особистих електронних кабінетів на офіційному сайті позивача\~https://hts.kharkov.ua. Так, щодо однокімнатної квартири, яка перебувала у власності [PERSON] зроблено особовий рахунок для ідентифікації споживача комунальних послуг та платника комунальних послуг під №704904882. Щодо двокімнатної квартири були здійснені такі ж дії та присвоєно інший номер, а саме №704904921. Таким чином, позивачем не заперечується факт щодо наявності двох окремих споживачів комунальних послуг з теплопостачання. В подальшому кожна з цих квартир отримала власні унікальні номери особового рахунки від КП «Харківські теплові мережі» ХМР. Про це свідчить два факти, які позивач не заперечує та не спростовує. Також зазначає, що КП «ХТМ» незаконно зазначили прізвище, ім?я та по-батькові [PERSON] як особи за якою закріплено особовий рахунок № [NUMBER] (однокімнатна квартира), оскільки, як зазначалося вище, жодних прав на цей об`єкт він не мав. До того ж [PERSON] помер [INFO] , доказом чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Про факт смерті [PERSON] та [PERSON] . Відповідач-1 неодноразово повідомляла як Холодногірську філію КП «ХТМ» та і власне позивача шляхом телефонних дзвінків, але жодної реакції на усні звернення громадян не відбулося. Також, після смерті [PERSON] , позивач почав надсилати квитанції за користування теплопостачанням однокімнатної квартири на ім?я [PERSON] .. Після надходження таких квитанцій, подружжя [PERSON] неодноразово повідомляло КП «ХТМ» про смерть власника майна та про факт відмови від спадщини. Дані повідомлення були проігноровані позивачем і надалі надсилалися ним квитанція за користування теплопостачанням на ім?я [PERSON] , хоча останній немає жодних прав на майно. Зазначає, що жоден із відповідачів не є власником однокімнатної квартири, не зареєстровані та не проживають. Зміни власника або користувача житлом з [PERSON] на [PERSON] не було, жодного договору з відповідачами підписано або укладено також не було. Тому жодних підстав для нарахування плати за комунальні послуги з теплопостачання на [PERSON] та відповідачів немає. Крім того, просить суд застосувати загальний строки позовної давності тривалістю у три роки, що зумовлює підставу застосування ст.257 ЦК України (а.с. 106-114). 06.08.2024\~від представника позивача КП «ХТМ» Карачевцева В.Є. до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої він вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зазначив, що відповідач невірно тлумачить діючи норми ЦПК України, оскільки, заперечуючи наявність боргу у відповідачів, адвокат Лиска П.О. навмисно вводить суд в оману, штучно підміняючи поняття «одна кімната трикімнатної квартири» на «однокімнатну квартиру», адже 22.09.1999\~відбулось приватизування трикімнатної квартири [ADDRESS] та розділення особистих рахунків споживачів, а не відокремлення в окремі квартири з присвоєнням відповідних квартирних номерів житла. Зазначає, що інформування в телефонному режимі КП «ХТМ» про зміну власників житла нічим не підтверджується, оскільки відповідно до п.11 ст. 44 постанови КМУ №830 від 21.08.2019\~«Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» передбачено, що споживач зобов`язаний: «...інформувати протягом місяця виконавця про зміну власника житла (іншого об?єкта нерухомого майна) шляхом надання виконавцю витягу або інформації з Реєстру речових прав на нерухоме манно та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором». Також зазначає, що на сайті KП «ХТМ»\~https://hts.kharkov.ua/\~оприлюднено публічний Індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та публічний Індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води. Згадані договори є публічними договорами приєднання, а відповідно його умови не підлягають узгодженню зі споживачем. Заява представника відповідача про те, що відповідачі не є власниками квартири [ADDRESS] , не зареєстровані в ній та в ній не проживають не відповідає дійсності та спростовується доданою до матеріалів справи довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, тому саме обов`язок своєчасного розрахунку за отримані послуги покладається на відповідачів. Щодо строків позовної давності зазначив, що період з 01.04.2013\~по 31.01.2022\~не є пропущеним, оскільки відповідач періодично вчиняв дії, що свідчать про визнання ним боргу та вчиняв дії, направлені на виконання обов`язків по утриманню свого власного майна. Враховуючи те, що на всій території України запроваджено карантин з 12 березня\~2020\~року до 30 червня\~2023\~року, та те, що під час дії карантину строки, визначені ст. 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину період, тому заборгованості з 12.03.2017\~року по 30.06.2023\~ не входить у строки позовної давності, а отже заява [PERSON] про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню (а.с.\~121-124). Суд не приймає до уваги відповідь на відзив представника позивача, так як він направлений суду з порушенням ч.3 ст. 179 ЦПК України встановлено, що \~до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені\~частинами третьою - п`ятою\~статті 178 цього Кодексу. Так, пунктом 2 ч.5 ст. 178 ЦПК України встановлено, що до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Проте, як вбачається із долученої до матеріалів справи відповіді на відзив та додатків до нього, останній не відповідає вимогам ч.3 ст. 179 ЦПК України та п.2 ч.5 ст. 178 ЦПК України, оскільки не містить доказів направлення його відповідачам по справі. Таким чином, суд не приймає до уваги відповідь на відзив та вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача КП «ХТМ» Карачевцев В.Є. в судове засідання не з`явився, про дату та час судового розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов (а.с.71-75, 127-129). Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Лиска П.О. в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких заяв від них на адресу суду не надходило. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі [PERSON] , [PERSON] , згідно вимог п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких заяв від них на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст.247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, частиною 1\~ст.2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ч. 1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.2). Вказане підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м.Харкова (а.с.7). Згідно копії свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] \~від 20.09.1999, 64/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] належить на праві сумісної власності [PERSON] та членам його сім?ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що також підтверджується копією довідки з місця проживання про склад сім?ї та прописку (а.с.53-55, 79-80). Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] \~від 20.09.1999, 36/100 квартири за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.\~77-78). [PERSON] померла [INFO] \~згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] \~(а.с.\~\~81). [PERSON] помер [INFO] \~згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] \~(а.с.\~82). Згідно з відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу на адресу: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] відкритий саме на споживача [PERSON] , наявна заборгованість за період з 01.04.2013\~по 31.01.2022\~у сумі 24 347,60 грн.(а.с.3). Суд зазначає, що відносини, які виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках врегульовані положеннями Закону №\~2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги». Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Пунктом 2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Положенням п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства. Згідно зі ст.66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Відповідно до правового висновку Верховного Суду, наданого у постанові від 09.09.2020 по справі №751/1560/19, питання поділу особового рахунку вирішується шляхом звернення особи із письмовою заявою про вказане до відповідного житлового органу з додатком про підтвердження права власності особи на частину квартири. Відповідно до п.п. 41, 42 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572 розподіл загальних витрат на освітлення, опалення, ремонт підсобних приміщень квартир, в яких проживає два і більше власників, провадиться за узгодженням мешканців квартири. Спори між власниками у квартирах, в яких проживає два і більше власників про розподіл витрат на оплату комунальних та інших послуг розв`язується судом. Верховним Судом у постанові від 20.01.2020 по справі №711/8946/18 наголошено, що відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників можливе лише після виділення часток кожного із співвласників або встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки для відкриття окремих особових рахунків має бути зазначено, яка площа приміщення виділяється особі в користування і яка площа залишається в спільному користуванні. Згідно з п.10 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкових територій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572 мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). З вищенаведеного вбачається, що відкриття окремих особових рахунків та кожного із співвласників можливе лише після визначення порядку користування квартирою, тобто визначення конкретної житлової площі, якою користується кожен із співвласників та визначення площі приміщень, що перебувають у спільному користуванні. Судом встановлено, що порядок користування квартирою [ADDRESS] не визначався. Нарахування здійснюється саме за особовим рахунком № [NUMBER] , який відкрито на споживача [PERSON] . Даний факт не спростовується і відповідачем [PERSON] 64/100 частини квартири [ADDRESS] належить на праві сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Суду не надано доказів щодо виділення в індивідуальне користування відповідачам конкретної житлової площі, яка повинна підлягати оплаті за самостійним особовим рахунком, та не визначено площу приміщень, що залишаються у спільному користуванні. Згідно ст. 319\~Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і вправі вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, власність зобов`язує. Відповідно до ст. 322\~ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з урахуванням положень статті 319 ЦК України, в силу належності квартири на праві спільної сумісної власності, кожен із співвласників має нести відповідальність, оскільки іншої домовленості між співвласниками щодо утримання квартири не встановлено, доказів визначення уповноваженого власника квартири не надано. Тягар утримання майна лежить на співвласниках квартири (стаття 322 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 316, частини 1,2 статті 317\~Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч.1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Стаття 360 Цивільного кодексу України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 179 \~Житлового кодексу України\~передбачено, що користування будинками державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог\~Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ. Відповідно до ст. 13\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово- комунальних послуг належать централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Пунктами 10, 13\~«Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків», затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати. Відповідно до положень ч. 7 ст. 21, ч. 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з постачання теплової енергії та послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Статтею 67 ЖК України\~передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказаний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у цивільній справі № 6-59цс13. Згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Обов`язок споживачів своєчасно сплачувати за житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом, передбачений ст. 68 ЖК України. Відповідно до\~ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно з\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з відомостями про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу на адресу: [ADDRESS] за особовим рахунком № [NUMBER] , відкритим на споживача [PERSON] , наявна заборгованість за період з 01.04.2013\~по 31.01.2022\~у сумі 24 347,60 грн.(а.с.3). З матеріалів справи встановлено, що відповідачі належним чином свої зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання у повному обсязі не вносив, внаслідок чого у відповідача\~перед позивачем утворилась заборгованість за надані послуги з теплопостачання. Суд погоджується з розрахунком представника позивача щодо розміру заборгованості за послуги\~з теплопостачання\~з урахуванням\~періоду платежуза період з 01.04.2013\~по 31.01.2022\~у сумі 24 347,60 грн. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування судом до вимог КП «Харківські теплові мережі» строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У Цивільному кодексі визначено два види строків позовної давності: загальний і спеціальний (стст.257, 258 ЦК). Згідно із законом від 30.03.2020 №540- IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК доповнено п.12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст.ст.257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~в редакції закону №540-IX перелічені всі статті цього кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Отже, відповідно до п.12 «Перехідних і прикінцевих положень» ЦК\~України\~щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених, зокрема, ст.ст.257,\~258\~цього Кодексу. Постановою КМУ\~від 11.03.2020\~№211 встановлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. В останнє, Кабінет Міністрів\~України постановою\~від 23.12.2022\~р.\~№ 1423 вніс зміни, зокрема, до Постанови КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2». Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30.06.2023р. Отже, у спірних правовідносинах позовна давність щодо вимог про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання за період з 12.03.2017 по 31.01.2022 не входять у строки позовної давності, в силу п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та на момент подання позову (19.10.2023 року) не спливла та продовжується на строк дії карантину. Правова позиція щодо застосування статті 257 ЦК України та пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі №926/1812/21, від 22.06.2022 у справі №916/1157/21. Враховуючи викладене, стягненню підлягає заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 12.03.2017 по 31.01.2022 року. Але, суд не позбавлений можливості застосувати строк позовної давності в три роки до початку дії карантину 12.03.2020, а саме з 12.03.2017. З огляду на викладене, стягненню підлягає заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 12.03.2017 по 31.01.2022 у розмірі 17\~683,82 грн. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з положеннями\~статті 59 Конституції України\~кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Пунктом 3.2\~Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009\~(у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень\~статті 59 Конституції України\~(справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з ч.ч.1, 2\~ст.15 ЦПК України\~учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3\~ст.137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Зазначена правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, представником відповідача [PERSON] - адвокатом Лискою П.О. на підтвердження витрат на правову допомогу не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, меморіальний ордер про сплату банком витрат на правову допомогу) тощо. Звернення до суду адвоката, при реалізації права на справедливий суд, передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи надавати правничу допомогу. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії, а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, що реалізує право на справедливий суд. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником відповідача не надано суду належних та допустимих доказів, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в стягненні витрат на професійну правову допомогу. Відповідно до вимог\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі статтями\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга\~статті 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Відповідно до\~ст.263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відсутність позиції відповідача по суті позову не є підставою для задоволення позовних вимог, якщо вони не обґрунтовані та доказово не підтверджені. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах\~учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі\~2684\~грн. (а.с.1). Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (72,63%), та стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1 949,39 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial