Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-26 00:00:00

19.02.2024 року позивач [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Святошинський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, яким просить зняти арешт з невизначеного майна, всього майна [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) реєстраційний номер обтяження 8092505 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, накладений на підставі виконавчого листа № 2-815-1 від 23.09.2008 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва. В обґрунтування позову зазначає, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мали дітей: [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] після смерті якого відкрилась спадщина. 07.06.2005 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину житлового будинку по [ADDRESS] . [INFO] померла її донька [PERSON] . Зазначила, що в 2023 року оформлюючи право власності на житловий будинок по [ADDRESS] дізналась що на майно [PERSON] . Відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві було накладено арешт. Вказала, що 18.05.2023 року вона звернулась до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції ( м. Київ) з заявою про скасування арешту, однак листом від 13.07.2023 року їй було відмовлено у знятті арешту, оскільки відсутні правові підстави. Наявність арешту на нерухоме майно обмежує позивача в реалізації спадкових прав, враховуючи відсутність інших способів захисту порушеного права на спадкове майно, остання змушена звернутись за захистом порушених прав до суду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду відзиві. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини справи та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є власницею 1/3 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 07.06.2005 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. ( а.с. 15). Іншими співвласниками домоволодіння являються [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 07.06.2005 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. ( а.с 16, 17). [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис № 23595 Київського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) (а.с. 21). Відповідно до постанови приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лазарєвої Л.І. від 21.11.2023 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з тим, що на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , було накладено арешт на заборону відчуження нерухомого майна та відсутністю реєстрації права власності на 1/3 частину будинку (а.с. 36). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.12.2023 року на підставі виконавчого листа № 2-815-1 виданого 23.09.2008 року Святошинським районним судом м. Києва було накладено арешт на все майно, невизначене майно, що належить [PERSON] , який було зареєстровано 20.10.2008 року за № 8092505 реєстратором ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с. 34-35). З матеріалів справи вбачається, що 18.05.2023 року позивач [PERSON] звернулась до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про скасування арешту накладеного на підставі виконавчого листа № 2-815-1 виданого 23.09.2008 року Святошинським районним судом м. Києва в зв`язку з закінченням виконавчого провадження в зв`язку зі смертю боржника (а.с. 31). Листом від 13.07.2023 року Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивачу було відмовлено що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 17771029 по виконанню виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва № 2-815-1 від 23.09.2008 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 201710,00 грн. 28.08.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю майна боржника. Крім того, було встановлено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 46118478 по виконанню виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва № 2-815-1 від 23.09.2008 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 200137,00 грн. 27.05.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю майна боржника (а.с. 32-33). За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Підпунктами 4.15. та 4.18. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України за №296/5 від 22.02.2012, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Ураховуючи, що приватним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав наявності заборони відчуження на спадкове майно, позивач набув право звернення до суду з позовом, як спадкоємець померлого власника арештованого майна. З аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту вбачається, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15 березня 2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ст. 59 зазначеного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, позов про зняття арешту з майна боржника може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем на нерухоме майно, на яке накладено арешт. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Отже державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на вступ у спадщину, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. Арешт на спадкове майно було накладено органом виконавчої служби у 2008 році, на даний час виконавчі провадження завершені, однак, арешт, накладений на майно боржника, знято не було. На теперішній час наявність цього обтяження (арешту) перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті її доньки. З урахуванням викладеного, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved