Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу. В обґрунтування позовних вимог вказує, що між ним та відповідачкою 21 вересня 2023 року укладено договір купівлі-продажу недобудованого житлового будинку в [ADDRESS] . Договір підписаний 21.09.2023 року. З відповідачем повністю проведено розрахунок за приміщення в сумі 4000 євро, що підтверджується засвідченою розпискою. Оскільки земельна ділянка є комунальною власністю та не має кадастрового номера, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе, а відповідач з моменту отримання коштів та підписання договору купівлі-продажу до цього часу не виготовив кадастровий номер земельної ділянки. Ним самостійно було виготовлено кадастровий номер земельної ділянки, але оскільки будинок побудований на 67%, нотаріус відмовив у посвідченні договору купівлі-продажу, що і стало причиною звернення до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до технічного паспорта та будівельного паспорта [PERSON] належить недобудований житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Між позивачем та відповідачкою 21.09.2023 року укладено договір купівлі - продажу недобудованого житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,1481 га та передано грошові кошти, що підтверджується засвідченою старостою розпискою. Згідно ч. 1 ст.655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона /продавець/ передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні /покупцеві/, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 13 равовий акт № 9 від 06.11.2009">постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 Цивільного кодексу України. При цьому, суд відмічає, що на час виникнення спірних правовідносин та винесення рішення, стаття 657 ЦК України не передбачає обов`язкової державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна, та не пов`язує з цим його дійсність, а даною нормою передбачено лише обов`язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку, іншого нерухомого майна. За таких обставин, з урахуванням вимог вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, до даних правовідносин можливо застосувати ст. 220 ЦК України. Виконання даного договору підтверджується отриманням відповідачем грошових коштів, а відповідач ухиляється від від його посвідчення, зокрема подання необхідних документів до нотаріальної контори, а тому визнання договору дійсним можливе лише у судовому порядку. Згідно роз`яснення нотаріуса від 25 червня 2024 року, сторонам відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу оскільки не надано усіх необхідних документів на майно. Верховний суд у своїй постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 674/1307/15-ц зокрема вказав, що наявність чинної і не оскаржуваної позивачем постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії є додатковою перешкодою для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки законом не передбачений повторний розгляд питання якщо перше вирішено по суті. Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки залежить від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди з урахуванням положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом статті 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом, оскільки вказана норма матеріального права передбачає принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді справ № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, №6-2225цс16 від 12 жовтня 2016 року, та справи №6-3059цс16 від 22 червня 2017 року. На підставі викладеного та враховуючи, що сторони обумовили всі істотні умови договору і це підтверджується письмовими доказами, суд дійшов висновку про необхідність визнання договору дійсним. Збір до Пенсійного фонду України та військовий збір сплачено в повному обсязі, що вказує на відстуність штучно створеного спору. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягнули згоди з усіх істотних умов. При таких обставинах, суд вважає договір купівлі - продажу дійсним. Виходячи з викладеного та

Outcome: approved