Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

31.05.2024 року позивач звернувся до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2024 року призначення в справі не відбулося у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи . На підставі наказу № 5-ВІД/80/24 від 29.05.2024 року суддя Попович І.А. приймав участь у дистанційному навчанні, яке організовано Національною\~школою суддів\~України,\~ у період з 29.05.2024 року по 31.05.2024 року. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2024 року, справу № 933/369/24 було передано головуючому судді Попович І.А. 03.06.2024 року на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом надіслано відповідний запит, щодо інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. 06.06.2024 року судом отримано відповідь, щодо місце реєстрації відповідача. Ухвалою суду від 06.06.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено на 03.07.2024 року та відкладено на 16.08.2024 року через неявку відповідача. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що 17.05.2021 між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Флексіс» укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь TOB «Фінансова Компанія «Флексіс» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за договором від 13.05.2019, що укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником [PERSON] 18.05.2021 між TOB «Фінансова компанія «Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 18-05/21, відповідно до якого TOB «Фінансова компанія «Флексіс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за договором від 13.05.2019, що укладено між ПАТ «Альфа-Банк» та боржником [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, у т-ч. за кредитним договором № 500817031 від 13.05.2019 р., що укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] 13.05.2019 року між відповідачем по справі [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» шляхом підписання Оферти на укладання угоди про надання кредиту № 500817031, відповідно до умов якого, банк зобов`язався відкрити позичальнику картковий рахунок з кредитним лімітом в розмірі 40671,36 грн., а позичальник зобов`язався повернути суму в строк до 14.05.2021 р. та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 23,00 %. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами кредитного договору. У зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань станом на 10.05.2024 року виникла заборгованість у розмірі 37412,99 грн., з яких: заборгованість за кредитом 27184,75 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 7783,37 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з момента відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0,00 грн., нараховані 3% річних 630,09 грн.; інфляційні витрати 1814,78 грн. Посилаючись на викладене, представник позивача просить стягнути з відповідача вказану заборгованість у розмірі 37412,99 грн., судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 13 000 грн. Представник позивача, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.61, 2 на зв.). Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав (а.с.62, 66-67). Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За положенням ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. 13.05.2019 року між відповідачем по справі [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» шляхом підписання Оферти на укладання угоди про надання кредиту № 500817031, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику «Кредит готівкою» для повернення заборгованості за кредитним договором № 501097301 від 21.12.2018 року в розмірі 40671,36 грн., а позичальник зобов`язався повернути суму в строк до 14.05.2021 р. та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 23,00 %(а.с.5-7). Статтею 509 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначає представник позивача та підтверджується матеріалами справи, АТ "Альфа-Банк" свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України, передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 17.05.2021 р. між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Флексіс» було укладено Договір факторингу № 2, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Флексіс» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за договором № 500817031 від 13.05.2019 року, що укладено між ПАТ «АльфаБанк» та [PERSON] ( а.с.17-22). 18.05.2021 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 18-05/21, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за договором № 500817031 від 13.05.2019 року, що укладено між ПАТ «АльфаБанк» та [PERSON] ( а.с.23-30). ТОВ «Вердикт Капітал», у свою чергу, відступило право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами ТОВ "Коллект центр» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, у т.ч. за кредитним договором № 500817031, що укладені між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] (а.с.31-36). Таким чином, до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшли всі права щодо права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 500817031 від 13.05.2019р. Відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 500817031 щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, яку він повинен сплатити на користь позивача. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача, що підлягає захистові шляхом примусового виконання грошового зобов`язання. Згідно розрахунку заборгованості за договором № 500817031 від 13.05.2019р., заборгованість [PERSON] складає 37412,99 грн., з яких: заборгованість за кредитом 27184,75 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 7783,37 грн., 3% річних 630,09 грн. (до 23.02.2022); інфляційні витрати 1814,78 грн. (до 23.02.2022). Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, судом було встановлено, що [PERSON] було порушено зобов`язання стосовно своєчасного повернення сум отриманих кредитів та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат внаслідок чого за нею утворилася заборгованість за кредитним договором № 500817031 від 13.05.2019р заборгованість складає 37412,99 грн., з яких: заборгованість за кредитом 27184,75 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 7783,37 грн., 3% річних 630,09 грн. (до 23.02.2022); інфляційні витрати 1814,78 грн. (до 23.02.2022) Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання. Порушення боржником умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК встановлює принцип обов`язковості виконання договору. У відповідності до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.82 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають та за таких обставин суд вважає, що позов ТОВ «Коллект Центр`до Проценка В.О. про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3028 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1-6 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо,а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведені правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 690/408/17, постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц та у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі №379/1418/18. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору № 02-01/2023 про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та адвокатським об`єднанням «Лігал ассістанс», копію прайс-листа АО «Лігалассістанс», копію платіжної інструкції № 0433370000 від 10.05.2024, заявку на надання юридичної допомоги № 61 від 26.04.2024 на суму 13000,00грн., витяг з акту про надання юридичної допомоги від 03.05.2024 року, відповідно до якого ТОВ «Коллект Центр» понесло судові витрати на правничу допомогу в сумі 13000,00грн. (а.с.47 на звороті-51,71). За розрахунком суми судових витрат ( витяг з акту прийому-передачі) наданих послуг від 03.05.2024 року витрати відповідача на професійну правничу допомогу становлять: - надання усної консультації з вивченням документів (2 год.) - 4000грн.; - складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду ( 2 год.) 9000 грн. (а.с.71). На підставі досліджених матеріалів і наданих доказів суд звертає увагу на співмірність понесених позивачем витрат на правову допомогу, зокрема, сума загальної заборгованості складає 37412,99 грн., а розмір витрат на правничу допомогу - 13000,00 грн., що становить більше третини заявлених вимог позивача; справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження, не є складною чи нетиповою, при цьому жодна зі сторін у судові засідання не з`являлися, підготовка клопотань не потребувала від кваліфікованого адвоката значного часу та аналізу. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що стягнення витрат на правничу допомогу, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом, значимості таких дій у справі, підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу у загальному розмірі 1500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial