Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

04 березня 2024 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, [PERSON] , про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та вилучення з Державного реєстру речових прав запису про право власності на спірне майно. 08 березня 2024 року вказану позовну заяву залишено без руху. 22 березня 2024 року представником позивача [PERSON] подана заява на усунення недоліків, до якої долучено позовну заву [PERSON] до [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивача об`єкт нерухомого майна, яким він незаконно, без відповідної правової підстави заволодів, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 403281048101; Тип об`єкта: квартира, об`єкт житлової нерухомості; Опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 60,4, житлова площа (кв.м): 37,2; Опис: трикімнатна; Адреса: [ADDRESS] ; Вид спільної власності: спільна часткова; Розмір частки: 1/6; Власники: [PERSON] . Позовна заява мотивована тим, що 28 травня 2014 року між ним та [PERSON] , [PERSON] було укладено було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Але 08.07.2014 р. в Державному реєстрі речових прав було зареєстровано право власності на 1/6 частину цієї квартири на одного з продавців [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.02.2004. В результаті цього 1/6 частка квартири перейшла у володіння відповідача незаконно, оскільки власником є позивач. Це позбавило позивача права володіння та розпорядження майном. Оскільки порушені права позивача реєстрацією права власності, належним способом захисту його прав є витребування майна з чужого незаконного володіння. 26 березня 2024 р. вказаний позов прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання, витребувано копії реєстраційних справ. 18.04.2024 та 02.05.2024 до суду надійшли витребувані докази. 26 червня 2024 року представник позивача адвокат Пірог С.В. подав заяву про проведення підготовчого судового засідання та розгляду справи по суті без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. 26 червня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив до суду не подав. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Судом встановлено, що 28 травня 2014 року між [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє [PERSON] (представник продавців) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вказаного договору, квартира належить продавцям на праві приватної спільної сумісної власності та була отримана ними згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим місто Миколаїв Житлово-комунальним управлінням ДП Чорноморський суднобудівний завод 27 березня 1997 року та зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 18 квітня 1997 року, за реєстровим № 18604; на праві приватної спільної часткової власності була отримана ними згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою 02.02.2004 року за реєстровим № 1-72 та зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 15 березня 2004 року, реєстраційний номер: 4159102, номер запису: 18604, в книзі: 107. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С.О. та зареєстровано в реєстрі за № 490. 28.05.2014 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С.О. зареєстровано право власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 250470948101 (копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, іднексний номер витягу: 22267234). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 352666620, дата формування: 01.11.2023) за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 403281048101, 08.07.2014 зареєстровано право власності на 1/6 частку за [PERSON] . Державний реєстратор [PERSON] , Миколаївське міське управління юстиції, Миколаївська обл. Документи подані для державної реєстрації: дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом/свідоцтв про право на спадщину за законом від 02.02.20004 року № 1-72 видане: Третя миколаївська державна нотаріальна контора, серія та номер: 5-269, виданий 04.07.2014, видавник: Третя миколаївська державна нотаріальна контора. Як вбачається з реєстраційної справи №403281048101, державна реєстрація права власності відбулась з відкриттям розділу, за заявою [PERSON] , що діє на підставі довіреності. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 9 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. У статті 24 Закону № 1952-IV визначені підстави для відмови у державній реєстрації. Однак державний реєстратор не звернув уваги на наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованим правами. Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 зазначено, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16,у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 87 постанов Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі N 466/8649/16-ц (провадження N 14-93цс20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. Як встановлено із зазначених вище доказів, відповідач зареєстрував своє право власності на 1/6 частину кв. [ADDRESS] після її відчуження у встановленому законом порядку позивачу. У суду не виникло сумніву, що позивачу правомірно на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2014 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яновською С.О. та в реєстрі речових прав на нерухоме майно належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Його право на цю квартиру ніким не оспорюється, однак вказані обставини не були враховані державним реєстратором Миколаївського міського управління юстиції при реєстрації 08.07.2014 року за відповідачем [PERSON] права власності на 1/6 частку вказаної квартири, що позбавляє позивача права в повній мірі реалізовувати свої права власника. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння. За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушення права позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, ним обраний належний спосіб захисту його прав, позов є обґрунтованим, доведеним належними і допустимими доказами, а тому підлягає до задоволення. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Частинами першою, третьою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Враховуючи задоволення позову, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Окрім цього, відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивачем було витрачено 12500 грн на професійну правничу допомогу, що підтверджується договором № 25-01/01 про надання правничої допомоги від 25 січня 2024 року, додатком №1 до цього договору, ордером, розрахунком розміру адвокатського гонорару. З наданих доказів встановлено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанови Верховного суду у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18). Підсумовуючи викладене, враховуючи розмір виконаних адвокатом робіт по наданню позивачу правничої допомоги, складність справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та значення справи для сторони, суд вважає, що на користь позивача з відповідача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 12500 грн.

Outcome: approved