Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

06.11.2023 року [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернувся до Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] (далі [PERSON] , відповідач-1), [PERSON] (далі [PERSON] , відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Калініченко Т.В. (далі третя особа, державний реєстратор), про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом, в якому позивач просить суд: - визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] (далі [PERSON] ). І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.08.2023 року його представник отримав рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій №68916624 щодо проведення державної реєстрації права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] , бо подані документи не дали змогу реєстратору встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. Проте позивач вважає, що його право власності на частку у спадковому майні є порушенням його прав, оскільки незаконно видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно за реєстровим номером 2-2123 від 27.03.1985 року щодо квартири [ADDRESS] , було визнане судом недійсним та визнано за відповідачем-1 [PERSON] право власності на 1/3 частку вказаної квартири. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом. Відповідач-2 та третя особа не подали до суду заяв по суті справи. Під час судового засідання представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з клопотанням пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Також представник позивача вказала, що позивач та відповідач-1 є рідними братами, рідними дітьми померлої [PERSON] . Батько братів проживав у спірній квартирі після смерті їх матері [PERSON] . Відповідач-2 [PERSON] є другою дружиною батька сторін. Документ, що підтверджує право власності на спірне нерухоме майно, було втрачено. У суді розглядалась цивільна справа №203/687/19, за результатами розгляду якої, судом було визнано недійсним видане батьку сторін свідоцтво про право на спадщину за законом та визнано за відповідачем-1 право власності на 1/3 частку спірної квартири. Проте позивач важко переніс смерть матері, прийняв спадщину та передав всі документи батьку, який проживав у квартирі, не піднімав питання про спадкування майна. Відповідач-1 визнав позовні вимоги у повному обсязі та підтримав все, що зазначила представник позивача у судовому засіданні. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Відповідно до відповіді №312960 від 08.11.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої на запит суду (головуючий суддя Католікян М.О.) на виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, відповідач-1 [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповіді №312985 від 08.11.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої на запит суду (головуючий суддя Католікян М.О.) на виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України, відповідач-2 [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (головуючий суддя Католікян М.О.) від 09.11.2023 року, справа №203/6618/23, провадження №2/0203/1799/2023, головуючим суддею Католікяном М.О. було заявлено собі самовідвід у цивільній справі та матеріали справи справа №203/6618/23, провадження №2/0203/1799/2023, були передані до канцелярії Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська для здійснення повторного автоматичного розподілу між суддями. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2023 року, судову справу №203/6618/23, провадження №2/0203/1799/2023, було розподілено головуючому судді Ханієвій Ф.М. та передано канцелярією суду 13.11.2023 року. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (головуючий суддя Ханієва Ф.М.) від 17.11.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.02.2024 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У чергове судове засідання, призначене на 14.08.2024 року, з`явились представник позивача та відповідач-1 [PERSON] . Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань щодо участі у судовому засіданні до суду не надсилали. Суд, заслухавши думки представника позивача та відповідача-1, на підставі положень ст. ст. 128, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача-2 та третьої особи, за наявними у справі письмовими доказами. Під час судового розгляду справи судом були заслухані усні пояснення учасників справи по суті спору, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголошені судові дебати та заслухані заключні слова представника позивача та відповідача-1. 14.08.2024 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є сином померлих [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 24.10.1968 року, серії [NUMBER] з відміткою «Повторно». Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.1985 року, зареєстроване в реєстрі за №2-2123, виданого у дублікаті 27.03.2023 року, що має силу оригіналу, зареєстрованому в реєстрі за №1-46, державним нотаріусом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Топонарь\~І.В. [PERSON] , замість втраченого (мова оригіналу російська мова), 27.03.1985 року старший державний нотаріус П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Загубибатько\~Г.А. посвідчив, що на підставі ст. 529 Цивільного кодексу Української СРСР спадкоємцями майна [PERSON] , померлої [INFO] , є в рівних частках кожний: [PERSON] чоловік, [PERSON] син, [PERSON] неповнолітній син, [INFO] . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається з паєнакопичення в Житлово-будівельному кооперативі №17 в м. Дніпропетровську в сумі 3823,56 крб., що належало померлій на підставі довідки, виданої 26.03.1985 року; грошового вкладу з належними до нього відсотками в ощадній касі м. Дніпропетровська №9/0160 по рахунку № [NUMBER] , що належить померлій на підставі ощадної книжки, виданої 07.05.1982 року. Відповідно до копії матеріалів спадкової справи №80/85 рік, заведеної П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті 08.04.1984 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 12.04.1958 року перебували у зареєстрованому шлюбі, проте [INFO] [PERSON] померла. 27.03.1985 року [PERSON] , [PERSON] , який діяв від свого імені та імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , звернулись до державного нотаріуса П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Загубибатька\~Г.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті їх дружини та матері [PERSON] , інших спадкоємців немає. 27.03.1985 року державний нотаріус П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Загубибатько\~Г.А. видав [PERSON] , [PERSON] , який діяв від свого імені та імені свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким старший державний нотаріус П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Загубибатько\~Г.А. посвідчив, що на підставі ст. 529 Цивільного кодексу Української СРСР спадкоємцями майна [PERSON] , померлої [INFO] , є в рівних частках кожний: [PERSON] чоловік, [PERSON] син, [PERSON] неповнолітній син, [INFO] , які проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.06.2012 року, Серія САЕ№391679, виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради зареєстрував приватне право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , частка 1/1, за [PERSON] , підстава довідка ОК «ЖБК №17» від 16.05.2012 року за №1-05/12, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1999 року №2091 та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.2004 року №3060. За відомостями КП «ДМБТІ» ДОР, відповідно до листа від 26.11.2018 року №17800 «Про надання інформації», станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право власності [PERSON] (в цілому) на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2012 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.11.2020 року, справа №203/687/19, було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасоване рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 року, в оскаржуваній частині, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири задоволені, визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , видане 20 червня 2012 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на ім`я [PERSON] , Серія САЕ№391679, визнано за [PERSON] (РНОКП [NUMBER] ) право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6921,1 грн. Ухвалою ВС від 12.09.2022 року, справа №203/687/19, було закрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11.11.2020 року. [PERSON] та [PERSON] є рідними братами та дітьми померлих [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження від 24.10.1968 року та від 06.05.1970 року, свідоцтва про шлюб від 24.10.1958 року, свідоцтв про смерть від 09.04.1984 року та від 09.11.2018 року, відповідно. При цьому за змістом постанови Дніпровського апеляційного суду від 11.11.2020 року судом було встановлено, що 27 листопада 1984 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] [PERSON] . За відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.07.2021 року, на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, №203/687/19, виданого 17.07.2020 року, постанови Дніпровського апеляційного суду від 11.11.2020 року, №203/687/19, 03.07.2021 року державним реєстратором було зареєстроване приватне спільне часткове право власності на 1/3 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Рішенням від 17.08.2023 року №68916624 про відмову в проведенні реєстраційних дій державним реєстратор встановив, що за [PERSON] не було визнано право власності на частку квартири [ADDRESS] . Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, далі ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст.\~321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень т. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однією з таких підстав є успадкування прав на майно, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 ЦК України. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. ст. 1220,\~1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України\~визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 1, 2, 5\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1, 2 ст. 1269 ЦК України\~встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1\~ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1\~ст. 1297 ЦК України\~визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з абз. 3 ч. 2\~ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 1\~ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини Відповідно до положень ст. 548 ЦК УРСР від 18.07.1963\~року №1540-VI (в редакції, чинній станом на час відкриття спадщини після смерті матері позивача), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до\~положень ст.\~549\~ЦК УРСР,\~визнається,\~що спадкоємець\~прийняв спадщину: 1)\~якщо він\~ фактично\~ вступив\~ в\~ управління\~ або\~ володіння\~спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно з ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з частинами 2 - 4 ст.\~12\~та ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 4\~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до змісту п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову. Аналіз викладених вище норм та обставин справи дає суду підстави дійти висновку, що позивач є спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері, та незалежно від часу прийняття спадщини вона належить йому з часу відкриття спадщини. При цьому, як було встановлено у ході судового розгляду справи, спадщина складається з нерухомого майна квартири [ADDRESS] , в якій позивачу належить 1/3 частка квартири з часу відкриття спадщини, яку він прийняв у встановлений законом строк. Це також підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.03.1985 року, виданим державним нотаріусом П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Загубибатьком\~Г.А. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними належними, допустимими та достатніми доказами позовну вимогу про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] його матері [PERSON] , на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст.\~7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №\~3674-VI та\~Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №\~787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору, а саме: з відповідача-1 у розмірі 646,89 грн та з відповідача-2 у розмірі 1293,78 грн, відповідно, та з урахуванням визнання відповідачем-1 позовних вимог у повному обсязі, зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути позивачу з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 646,89 грн. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд, враховуючи викладене вище, аналізуючи пояснення учасників справи, враховуючи те, що відповідач-1 визнав позов, тобто між цими сторонами відсутній спір щодо права власності на спадкове майно квартиру, а також з урахуванням сукупності всіх досліджених письмових доказів, наявних в матеріалах справи, того, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, дійшов висновку про необхідність задоволення у повному обсязі позовних вимог [PERSON] . Також суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору на підставі ст.ст. 133, 141, 142 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, враховуючи, що відповідач-1 визнав позовні вимоги у повному обсязі, вважає за необхідне стягнути з відповідач-1 на користь позивача 50% (відсотків) сплаченого судового збору, тобто 646,89 грн, відповідно, інші 50% (відсотків), тобто 646,89 грн, підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України, а з відповідача-2 на користь позивача 1293,78 грн. Суд додатково зазначає, що документ на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України міститься в матеріалах цивільної справи №203/6618/23, а саме: квитанція ID: 9888-2107-8016-2139 від 06.11.2023 року на суму 2587,55 грн. При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаної квитанції, є Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення 50% (відсотків) сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved