Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-28 00:00:00

14.06.2023 позивач звернувся до суду із позовом у якому просить: 1. Визнати недостовірною інформацію, розповсюджену [PERSON] соціальній мережі Facebook 02.06.2023 наступного змісту: « [INFO].» 2. Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, у той саме спосіб яким було розміщено та поширено недостовірну інформацію, а саме після набрання судовим рішенням в даній справі опублікувати пост наступного змісту: «У пості 02.06.2023 року було вказано, що " [INFO]. Зазначена інформація є неправдивою. Ухвалою судді Овчиннікової О.С. від 15.06.2023 відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 19.09.2023 здійснено перехід до загального позовного провадження. За результатами повторного автоматизованого розподілу справи, ухвалою від 19.06.2024 справу прийнято до провадження суддею Цитульським В.І. та призначено підготовче засідання на 01.08.2024. Ухвалою від 01.08.2024 закрито підготовче провадження у справі, судове засідання призначено на 29.08.2024. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, вона є твердженням про факти та не може бути визначена як оціночне судження, така інформація має на меті формування негативного образу позивача тому порушує його особисті немайнові права. Згідно відзиву відповідач заперечує проти задоволення позову з огляду на наступне: позивачем не надано доказів на підтвердження розповсюдження відповідачем інформації, яку він просить спростувати; не доведення факту звернення до відповідача із вимогою про спростування інформації; позивач принижував честь, гідність та ділову репутацію відповідача, а відтак не має права на захист своїх прав. У відповіді на відзив позивач наголошує на тому, що поширена інформація є твердженням, має прямий негативний вплив на позивача, вимога про спростування була надіслана на єдину відому позивачу адресу, а висловлювання позивача не стосуються предмету доказування даної справи. Згідно пояснень Дніпровської міської ради, остання вказує про доведення факту поширення інформації саме відповідачем та просить задовільнити позов. В судовому засіданні представник позивача та представники третьої особи просили позов задовольнити з підстав наведених у позові та запереченнях. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з мотивів, наведених у відзиві. Обставини, встановлені судом. На підтвердження факту поширення відповідачем інформації, зазначеної у позовній заяві позивачем долучено: - роздруківку на якій зазначено інформацію, яку просить визнати недостовірною позивач та зверху вказано «[INFO].»; - роздруківку (з екрану мобільного телефону) соціальної мережі де відображено, що «[INFO].» вказує що прибрав минулий пост через помилки, неточності та суб`єктивне розуміння джерела інформації; - роздруківки (з екрану мобільного телефону) з телеграм-каналів із відображенням спірної інформації та інформації про її видалення. У вказаних документах відсутні дати викладення інформації та дати засвідчення копій на відповідність оригіналу. Присутня в судовому засідання представниця позивача, яка завіряла відповідність наданих копій оригіналам, зазначила про те що їй не відомо хто зробив роздруківки, які долучені до позову. Позивачем долучено вимогу від представника Дніпровського міського голови [PERSON] [PERSON] до [PERSON] - голови ГО «Платформа громадський контроль». Вказано про 7 додатків до такої вимоги, проте не конкретизовано які це саме документи. Файл формату «PDF» із назвою вимога з додатками надсилався із сайту Дніпровської міської ради на сайт [INFO] 02.06.2024, цього ж дня файл формату «PDF» із назвою вимога розміщено на сайті Дніпровської міської ради. Відповідачем долучено звіти за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі інтернет, а саме сторінки на «Facebook» під назвою « [PERSON] ». При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 4 294,40 грн. Законодавство, що застосовано судом. За приписами ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (ч.4). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом (ч.6). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7). За висновками, наведеними у п.6.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі №904/4494/18, при розгляді справ зазначеної категорії (поширення недостовірної інформації) суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Автором публікацій і дописів на персональній вебсторінці у соціальній мережі «Facebook» є власник вебсторінки, який незалежно від власника вебсайту розміщує інформацію на вебсторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі «Facebook» не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником вебсайту, недостовірність якої доводить позивач. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01.06.2022 у справі №713/1710/19, від 24.07.2024 у справі №682/6/23. Соціальна мережа Facebook при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно із особистими документами та є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок (висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №201/9683/18). Відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Це означає, що поширена інформація не вважається автоматично недостовірною, і позивач несе тягар доведення обґрунтованості свого позову за загальним правилом, включаючи підтвердження недостовірності поширеної інформації. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі №347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки суду. У даній справі найперше що мав довести позивач це факт поширення відповідачем інформації, про спростування якої заявлено позов. При цьому позивач не повинен очікувати від відповідача чи вимагати від нього визнання факту поширення ним такої інформації (концепція негативного доказу). Тому письмове опитування відповідача не знімає із позивача обов`язку доведення. Крім того відповідач вправі не відповідати на питання щодо себе (ст.71, п.1 ч.6 ст.93 ЦПК України). На переконання суду позивачем не доведено вказаного вище факту з наступних підстав. Позивачем не доведено факту розміщення у мережі «Facebook» публікації на яку він вказує у позові. Так, долучені до позову письмові копії електронного доказу засвідчені на відповідність оригіналу особою, яка в судовому засідання заявила про те, що їй не відомо хто зробив такі копії. Окрім цього, роздруківка на підтвердження розміщення інформації, не містить ані назви соціальної мережі, ані будь-якої прив`язки за якої можливо ідентифікувати що така інформація була розміщена взагалі та у мережі «Facebook» зокрема. Інші роздруківки стосуються інформації розміщеної у телеграм-каналах та не є достатніми доказами поширення інформації у мережі «Facebook». Окрім цього, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що сторінка «[PERSON]» належить саме відповідачу. Зокрема жодної інформації, окрім прізвища та імені, надані позивачем документи не містять. Оскліьки позивач не є малолітніх чи неповнолітнім чи особою, яка визнані судом недієздатним чи дієздатність якого обмежена, суд позбавлений права самостійно збирати докази, в тому числі оглядати електронні докази (ч.2 ст.13 ЦПК України). Суду звертає увагу, що інтереси позивача із самого початку захищалися адвокатом. Вказаний висновок про не доведення позивачем факту поширення інформації про нього відповідачем виключає можливість задоволення позову та виключає можливість аналізу вказаної позивачем інформації на предмет її достовірності та негативності. Інші заперечення відповідача не впливають на вказаного судом висновку, а відповідно на правильність вирішення справи, тому їх аналіз судом також не здійснюється. Розподіл судових витрат. Зважаючи на відмову в задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір не підлягає відшкодуванню. Інших судових витрат учасниками справи не заявлялося.

Outcome: dismissed