Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позов мотивує тим, що 25.02.2014 уклав шлюб з [PERSON] . У вказаному шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . З лютого 2023 року сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Він проживає разом з сином у м. Борислав, якого самостійно виховує та утримує. Відповідач проживає з іншим чоловіком, більшість часу перебуває за межами країни та не цікавиться життям та здоров`ям сина, повністю самоусунулася від виховання та утримання дитини, не телефонує сину. Вважає, що на даний час визначення місця проживання сина разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, зважаючи на його прихильність до батька, його вік, зв`язок з батьком. Вказує, що подальше спільне проживання і примирення між ними неможливе, оскільки суперечить інтересам сторін, а тому просить розірвати шлюб. Оскільки відповідач не бажає спільно виховувати сина та сторони не можуть дійти згоди з ким має проживати неповнолітній син після розірвання шлюбу просить визначити місце проживання дитини [PERSON] з батьком як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує дитину. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач подав заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи без його участі. Відповідач подала відзив на позовну заяву, де вказала, що вона не заперечує щодо задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу, оскільки сторони проживають окремо понад півтора року, не підтримують подружніх відносин, втратили почуття любові, а тому примирення між ними неможливе. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання спільного сина з батьком, то вказує, що вона проживає з іншим чоловіком, з яким має намір одружитися та не має можливості виховувати сина. Додатково зазначила, що дитина звикла проживати в будинку разом з батьком, останній дійсно самостійно займається вихованням та утриманням сина [PERSON] , так як добре заробляє на відміну від неї, забезпечений належними житловими умовами. У зв`язку з наведеними обставинами вона не заперечує щодо задоволення позовних вимог і в цій частині. Представник третьої особи надав лист про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей, не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] (після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] ), [INFO] , зареєстрували шлюб 25.02.2014 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Дрогобицькому району реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис №12. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.07.2014, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №04. Відповідно до письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] , що проживають за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] проживає з сином [PERSON] , самостійно виховує його. Більше року [PERSON] не цікавиться дитиною. Відповідно до довідки Солонської гімназії Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області від 01.08.2024 за №34/01-30, [PERSON] - батько [PERSON] , [INFO] , учня 5 класу Солонської гімназії Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, підтримує контакт зі школою, цікавиться успішністю сина, підтримує контакт з вчителями, бере участь у його вихованні, відвідує батьківські збори. Згідно з довідкою КНП "Меденицька лікарня" Меденицької селищної ради від 01.08.2024 за №102, [PERSON] , 1986 року народження, цікавиться здоров`ям своєї дитини - [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , житло розміщене на 1 поверсі одноповерхового будинку, складається з 3 кімнат, а саме: коридору, кухні, ванної кімнати, вбиральні. Умови проживання: помешкання забезпечене всім необхідним для нормальної життєдіяльності, є всі предмети домашнього вжитку. Умови проживання - задовільні. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: дитина має окреме спальне ліжко, шафу для одягу, куток дозвілля. За цією адресою фактично проживають: [PERSON] , [INFO] , - батько, [PERSON] , [INFO] - син. Стосунки, традиції сім`ї: сім`я [PERSON] неповна, батько один утримує та виховує сина. Мати з сім`єю не проживає, життям дитини не цікавиться. Станом на 04.06.2024 батько з сином проживають разом за вищевказаною адресою. Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, серед іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до змісту пункту 10 постанови пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а також забезпечення державою принципу свободи шлюбу та принципу свободи розірвання шлюбу. Судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем мають формальний характер, суперечать інтересам сторін, оскільки відповідач визнала позов, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають та вирішили розірвати шлюб, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд бере до уваги те, що за адресою проживання батька (позивача) для малолітнього сина [PERSON] є всі умови для проживання, дитина має окреме спальне ліжко, шафу для одягу, куток дозвілля. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Враховуючи, що позивач фактично проживає з малолітнім сином [PERSON] , самостійно дбає про нього, утримує та виховує, який у свою чергу прихильний до нього, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, зважаючи на те, що мати більше пвтора року не проживає з дитиною та не цікавиться життям сина, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, в тому числі перебуває на його утриманні, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному, так і фізичному. Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком чи матір`ю, не позбавляє їх права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у їх вихованні. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює судове рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи, що відповідач визнала позов, визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог і в цій частині. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 142 ЦПК України на користь позивача слід стягнути 1211,20 грн.

Outcome: approved