Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

В провадженні суду перебувала на розгляді цивільна справа №711/7549/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення. 01.08.2024р. суд ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] та вирішив припинити право власності [PERSON] на 1/6 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , - що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.11.2022р. №4535, та виплатити йому грошову компенсацію вартості такої частки в сумі 180 027 грн. за рахунок коштів [PERSON] шляхом перерахування цієї суми на користь [PERSON] з депозитного рахунку ТУ ДСАУ у Черкаській області. Одночасно суд вирішив відмовити у решті позовних вимог [PERSON] та відмовити повністю у задоволенні зустрічного позову [PERSON] .. Разом з тим, ухвалюючи судове рішення суд не вирішив питання про розподіл судових витрат через неподання сторонами всіх доказів в обґрунтування їх розміру, внаслідок чого на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК сторонам було надано строк до 06.08.2024р. для подання відповідних доказів та призначено судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат. 07.08.2024р. на адресу суду надійшла заява представника позивача - адвокат Шульга П.М. - про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, в якій заявлено вимогу про відшкодування позивачу за рахунок відповідача наступних судових витрат: судовий збір в розмірі 1800,27 грн.; витрати на правову допомогу в розмірі 29 101,35 грн.; витрати на проведення експертизи в розмірі 10 276,10 грн. В обґрунтування вимог в заяві зазначено, що оскільки позовні вимоги первісного позивача були задоволені, а зустрічний позов було відхилено, то судові витрати позивача слід покласти на відповідача. Від сторони відповідача не надходило додаткових доказів щодо понесених судових витрат, а також будь-яких доводів щодо порядку розподілу судових витрат. В судове засідання учасники справи не з`явилися і про причини неявки не повідомили, що відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України не перешкоджає розгляду судом питання про розподіл судових витрат. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази на підтвердження розміру понесених сторонами судових витрат суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За обставинами справи судом встановлено, що під час судового провадження обидві сторони повідомляли суд про понесені ними судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами за наслідком розгляду справи. За матеріалами справи судом встановлено, що судові витрати сторін складаються із судового збору, сплаченого позивачем, витрат позивача, пов`язаних із проведенням комплексної будівельно-технічної та оціночно-технічної експертизи, а також витрат обох сторін, пов`язаних з оплатою правової допомоги їх представників. Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами та компенсації в порядку, передбаченому законом, суд виходить з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах пропорційності, змагальності та диспозитивності (ст.ст. 11, 12, 13 ЦПК України). Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом статті 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає, зокрема, у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Аналіз вищенаведених положень законодавства свідчить, що в силу принципу диспозитивності, якщо сторона відмовляється від здійснення свого права на відшкодування судових витрат за рахунок іншої сторони (заявляє вимогу про відшкодування витрат в меншому розмірі чи просить не відшкодовувати їй відповідні витрати), то у суду відсутні правові підстави для ухвалення рішення про розподіл таких витрат. В той же час, заявляючи вимогу про відшкодування судових витрат в певному розмірі, саме на сторону, яка заявляє відповідну вимогу, покладається обов`язок надати суду докази розміру таких витрат, які сторона сплатила або має сплатити. Відсутність відповідних доказів, або невідповідність таких доказів вимогам належності, допустимості та достовірності, є підставою для визнання таких вимог необґрунтованими. Щодо судового збору. За наявними в матеріалах справи квитанціями судом встановлено, що під час судового провадження позивачем понесені витрати з оплати судового збору в загальній сумі 2337,07 грн., з яких: 1800,27 грн. за подання позову /т. 1 а.с. 1/; 536,80 грн. за подання заяви про забезпечення позову /т. 1 а.с. 70/. Натомість сторона позивача просила відшкодувати їй за рахунок відповідача судовий збір в розмірі 1800,27 грн., що сплачений за подання позову. За таких обставин суд доходить висновку, що сторона позивача заявила вимогу про часткове відшкодування понесених нею витрат з оплати судового збору. Оскільки така вимога не суперечить закону та відповідає засадам диспозитивності, то предметом розподілу за наслідками розгляду справи є витрати позивача з оплати судового збору саме в розмірі 1800,27 грн., що сплачені за подання позову. У своєму позові первісний позивач заявляв дві вимоги: 1) припинення права власності відповідача з виплатою йому грошової компенсації вартості такої частки; 2) визнання права власності за позивачем на частку, стосовно якої припинено право власності відповідача. За наслідками розгляду справи судом було ухвалено рішення про часткове задоволення таких позовних вимог, що зумовлено задоволенням судом першої вимоги і відмовою у задоволенні другої вимоги. За таких обставин на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивач має право на компенсацію половини суми сплаченого ним судового збору. Разом з тим, відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати половину суми сплаченого ним судового збору, що складає 900,14 грн., за рахунок коштів Державного бюджету України у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Щодо інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з проведенням експертизи. За матеріалами справи судом встановлено, що висновок експерта №04-БТ, ОБ від 22.08.2023р., складений судовим експертом Оніщенко Н.С. за результатами проведення будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи, був складений на замовлення позивача ще до відкриття провадження у справі. Натомість у такому висновку зазначено, що такий висновок підготовлений для подання його до суду і експерт обізнаний про кримінальну відповідальність згідно ст.ст. 384, 385 КК України. Беручи до уваги характер спірних правовідносин, зміст позовних вимог та обставини, які підлягають доведенню при розгляді даної справи, подання стороною позивача такого доказу, як висновок експерта будівельно-технічної і оціночно-будівельної експертизи для визначення ринкової вартості спірної квартири та визначення можливості встановлення порядку користування такою квартирою у відповідності до розміру ідеальних часток співвласників є необхідним, оскільки відповідні обставини не можуть доказуватись іншими доказами. Отже витрати позивача на оплату послуг експерта є необхідними, а їх розмір (10 276,10 грн.) відповідає критеріям розумності та співмірності, а відтак такі витрати підлягають розподілу між сторонами в повному обсязі. Оцінюючи розмір заявлених сторонами вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019р. у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу стороною позивача надано: договір про надання правничої допомоги від 09.06.2023р. з додатковою угодою до нього від 09.06.2023р. /т. 2 а.с. 176-179/; акт приймання-передачі робіт від 01.08.2024р. /т. 2 а.с. 180/; платіжні інструкції про сплату на користь адвоката Шульги П.М. в якості оплати послуг з надання правової допомоги [PERSON] суми коштів в загальному розмірі 29 101,35 грн. /т. 2 а.с. 181-191/. Позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 29 101,35 грн., оскільки за умовами договору саме таку суму коштів позивач зобов`язаний був сплатити своєму представнику та фактично сплатив за надані представником послуги. Сторона відповідача одночасно з відзивом проти позову подавала до суду заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу /т. 1 а.с. 146-152/. У такій заяві сторона відповідача повідомляла, що орієнтовна сума витрат відповідача на правничу допомогу складає 26 882 грн., з яких 25 000 грн. фактично сплачено відповідачем своєму представнику, адвокату Дубинському В.М. В якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу стороною відповідача надано: договір про надання правової допомоги №1-57 від 02.11.2023р. /т. 1 а.с. 149-150/; попередній розрахунок правничої допомоги від 14.11.2023р. /т. 1 а.с. 148/; квитанція №1-04 про отримання адвокатом Дубинським В.М. від [PERSON] суми коштів в розмірі 25 000 грн. /т. 1 а.с. 152/. Натомість в такій заяві викладено вимогу покласти на позивача, понесені відповідачем витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 25 000 грн., лише у випадку відмови в задоволенні первісного позову [PERSON] . Отже, беручи до уваги, що відповідачу було відмовлено у зустрічних позовних вимогах, а позовні вимоги первісного позивача задоволені, то понесені відповідачем витрати з оплати правової допомоги не підлягають розподілу між сторонами і покладаються на відповідача. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial