Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

17.05.2024\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду із\~вищезазначеною позовною\~заявою,\~в якій\~просила скасувати (зняти)\~заборону з\~житлового будинку\~ [ADDRESS] ,\~зареєстровано Вишгородською\~районною державною\~нотаріальною конторою\~13.09.2004\~року за\~№ 1298445\~підстава обтяження\~повідомлення б/н,\~Вишгородське відділення\~держбанку,\~об`єкт обтяження:\~невизначено,\~состав:\~ціле,\~состояние:\~добудоване,\~статус:\~жиле,\~адреса:\~ [ADDRESS] ,\~власник [PERSON] ,\~додаткові дані:\~архівний номер:\~ [NUMBER] ,\~архівна дата\~04.07.2001,\~Дата виникнення:\~21.11.1986,\~№ реєстра:\~50,\~внутр.\~№ А101892528F239302646. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Власником іншої частини будинку є її донька [PERSON] . У березні 2024 року [PERSON] вирішила подарувати належну їй частину будинку доньці. Однак, під час підготовки документів необхідних для вчинення нотаріальних дій їй стало відомо про наявність заборони на належний їй будинок, яка була накладена у зв`язку з отриманням нею позики на будівництво будинку [ADDRESS] , яка була сплачена майже одразу після її отримання. Однак у зв`язку з тим, що пройшло більше 37 років квитанція про оплату коштів не збереглася у зв`язку з чим вона звернулася до Національного банку України із заявою про надання документів, що підтверджують погашення нею позики, яку вона отримала у 1986 році у відділенні [INFO] у м. Вишгороді Київської області, для будівництва житлового будинку. 15 квітня 2024 року вона отримала відповідь від Національного банку України про те, що Український республіканський банк Держбанку СРСР реорганізовано та правонаступників не має. Документи/інформація (справи з юридичного оформлення рахунків, кредитні договори, договори застави) на ім`я [PERSON] в описах архівних справ колишнього Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області не зазначені та на архівне зберігання до Національного банку України не передавалися, тому надати необхідні документи/інформацію неможливо. Відтак, скасування обтяження в позасудовому порядку не можливе, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22.05.2024 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.07.2024 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилася. 15.08.2024 року через канцелярію суду подала заяви, в якій просила задовольнити позовні вимоги та розглядати справу без її участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, 15.08.2024 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі. Треті особи в судове засідання не з`явились. 23.07.2024 року Вишгородська державна нотраіальна контора через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі. 10.07.2024 року [PERSON] через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, проти позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що 27.02.1952 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.6). 21.11.1986 року державним нотаріусом накладена заборона, яка зареєстрована в реєстрі за № 50, на відчудження будинку, який знаходиться в [ADDRESS] на підставі позики для будівництва житлового будинку в розмірі 3000 руб. 16.10.1989 року [PERSON] видане свідоцтво на право особистої власності на частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Димерської сільської ради народних депутатів № 40 від 18.04.1989 р. взамін свідоцтва про право на спадщину від 16.01.1985 року (а.с. 11). 16.10.1989 року [PERSON] видане свідоцтво на право особистої власності на частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Димерської сільської ради народних депутатів № 40 від 18.04.1989 р. взамін свідоцтва про право на спадщину від 16.01.1985 року (а.с. 12). 05.08.2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.10). 20.03.2024 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Грицаєнко Ю.І. було направлено запит до Київського обласного державного нотаріального архіву про надання інформації щодо документів на підставі яких була накладена заборона на нерухоме майно (а.с. 14). З листа Національного банку України від 15.04.2024 вбачається те, що Український республіканський банк Держбанку СРСР реорганізовано та правонаступників не має. Документи/інформація (справи з юридичного оформлення рахунків, кредитні договори, договори застави) на ім`я [PERSON] в описах архівних справ колишнього Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області не зазначені та на архівне зберігання до Національного банку України не передавалися, тому надати необхідні документи/інформацію неможливо (а.с. 17). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.04.2024 року № 374435255 у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявна заборона на належний [PERSON] будинок. Заборона була внесена реєстратором, Вишгородською районною державною нотаріальною конторою 13.09.2004 року за № 1298445 підстава обтяження повідомлення б/н, Вишгородське відділення держбанку, об`єкт обтяження: невизначено, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] , власник [PERSON] , додаткові дані: архівний номер: [NUMBER] , архівна дата 04.07.2001, Дата виникнення: 21.11.1986, № реєстра: 50, внутр. № [NUMBER] (а.с. 13). Матеріали справи містять повідомлення про видачу позики (а.с.15), посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи серії [NUMBER] (а.с.7). Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до частини 1 зазначеної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частина 4 статті 41 Основного закону України встановлює принцип непорушності приватної власності. Аналогічною є норма статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою врегульовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 391 ЦК України\~передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України\~та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, вищенаведеними положеннями чинного законодавства України передбачено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, у цьому випадку відповідно до змісту статтей 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. З викладеного вбачається, що заборона на відчуження нерухомого майна, що належить позивачу порушує її права та законні інтереси, оскільки унеможливлює переоформлення, користування та розпоряджання даним майном. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про те, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про скасування (зняття) заборони з житлового будинку [ADDRESS] . Будь-яких доказів в спростування зазначених вимог позивача відповідачем суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: approved