Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

У січні 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», в особі представника Мартиненка В.В., звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.09.2019 ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] уклали договір позики № 2664518, шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Кредитодавець на виконання умов договору кредиту надав позичальнику грошові кошти у сумі 6500,00 грн строком на 29 днів, а позичальник відповідно зобов`язався повернути його разом іншими платежами згідно з умовами цього договору. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 13461,66 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 4288,35 грн, заборгованості за процентами - 3265,60 грн, заборгованості по процентам на прострочену позику - 3250,00 грн, заборгованість за 3% річних - 669,54 грн, заборгованості за інфляційними витратами - 1988,17 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 2481,00 грн., судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Ухвалою Голосіївського суду м. Києва від 15.01.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. У лютому 2024 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем не доведено факт передачі коштів відповідачу. Крім того, зауважив, що позивач зобов`язаний довести належними та допустимими доказами (первинними бухгалтерськими документами, оформленими відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні») сам факт надання коштів відповідачу первісним кредитором, чого позивач не зробив. Зазначив, що розрахунок позивача містить помилки та безпідставні нарахування. Також, позивачем не надано жодного доказу того, що договір факторингу від 03.04.2017 № 03042017 продовжувався після 31.12.2018. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що 12.09.2019 між ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики № 2664518, шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 2 договору кредиту, кредитодавець надає позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 6500,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити кредитодавцю плату (проценти) від суми позики. Строк позики складає 29 днів, із відповідною базовою процентною ставкою 1,6% в день та розміром акційних процентів 1,12% в день. Розмір процентів на прострочену позику складає 2,70% в день. 03.04.2017 між ТОВ «1Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 3042017. 15.05.2020 між сторонами за договором факторингу було підписано Реєстр прав вимоги № 99, відповідно до котрого право вимоги за договором позики № 2664518 від 12.09.2019 перейшло до ТОВ «ФК «Профіт Капітал». Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Положеннями ч.1 ст.517 Цивільного кодексу України встановлено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення». Таким чином, якщо позивач вважає, що він має право вимоги за Договором позики, то у нього повинні бути наявні належні і допустимі докази існування заборгованості Відповідача перед первісним кредитором, а отже, і перед позивачем. Суд зауважує, що на відміну від кредитних договорів, договір позики є не консенсуальним, а є реальним договором, тобто, даний договір буде вважатись укладеним з моменту передачі іншій стороні Договору (в даному випадку відповідачу) грошових коштів за даним договором. Таким чином, позивачу при стягненні заборгованості за договором позики, як реальним договором, треба доводити сам факт передачі коштів відповідачу. Водночас, з наявних в матеріалах справи документів, які долучив позивач до своєї позовної заяви, вбачається, що позивачем не надано жодного первинного бухгалтерського документа, що підтверджував факт здійснення господарської операції в тому числі, але не виключно, надання кредитних коштів первісним кредитором відповідачу, оплати відповідачем певних сум по договору позики, нарахування відсотків, тощо. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц знаходить відображення стала позиція Верховного Суду стосовно необхідності дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості. Причому важливими є наступні висновки: «Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком.». «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.» Тобто, для доведення існування ймовірної заборгованості та встановлення розміру даної ймовірної заборгованості відповідача перед первісним кредитором (а отже, і перед позивачем). Позивач зобов`язаний був надати банківські виписки, платіжні доручення, меморіальні ордери та/або інші первинні бухгалтерські документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та Фінансову звітність». Окрім того, як встановлено ст.1054 ЦК України 1. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах; встановлених договором; а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 2. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 3. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Більше того, відповідно до абз.2 ч.1 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тобто, для того щоб стягувати з Відповідача якусь уявну заборгованість Позивач зобов`язаний був довести належними та допустимими доказами (первинними бухгалтерськими документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та Фінансову звітність в Україні») сам Факт надання коштів відповідачу первісним кредитором, що зроблено не було. Звертаємо увагу суду, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: «1. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).» Позивачем разом з позовною заявою подані копії звернення TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» від 19.07.2023 №19/07/23-16 (з доказами підпису ЕЦП) та відповіді на це звернення - Довідки ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» від 19.07.2023 року №19/07-2023-12 (з доказами підпису ЕЦП). Однак, дані документи не відповідають зазначеним вище ч.ч. 1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що в принципі вже доводить, що вони не є первинними бухгалтерськими документами, а отже, не можуть бути належними доказами існування та розміру заборгованості, так ще й в принципі не доводять факт переказу позивачем відповідачу коштів за договором позики. Це твердження випливає з відповіді ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» від 19.07.2023 року №19/07-2023-12, а саме з наступного. Так зазначеною Довідкою вказується наступне: «ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» (надалі - Компанія) було здійснено наступні успішні перекази: 1) 13.09.2019 року, сума 6500,00 грн. (шість тисяч п`ятсот грн. 00 коп.) відбувся успішний переказ на картку № [NUMBER] . Номер платежу 6370389307438404821923907. Оскільки Компанія не здійснює операцій з готівковими грошима, а перекази коштів здійснюється виключно у безготівковій формі, видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також умовами угод з банками-екваєрами, від яких фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від Компанії загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій. Дана відповідь ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» від 19.07.2023 року №19/07- 2023-12 в принципі не є достовірним та належним доказом факту переказу коштів Відповідачу. Таким чином, жодний з первинних бухгалтерських документів, оформлений ні літові дно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Позивачем наданий не був, а отже суд фізично не має можливості встановити існування заборгованості Відповідача перед позивачем та можливий розмір такої заборгованості. В Постанові від 20.05.2022 №336/4796/18 щодо того, що відсутність в матеріалах справи серед доказів первинного документа про видачу коштів, оформленого відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та Фінансову звітність», наприклад, виписки з особових рахунків клієнта тощо, то суд відмовляє позивачу в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості. Позивач зазначає, що 04.10.2021 року відповідач начебто здійснив добровільну оплату на суму 2211,65 грн. Разом з тим, судом встановлено, що дана оплата не була добровільною, а стягувалася в межах виконавчого провадження ВП №64750832, відкритого за виконавчим написом нотаріуса (виконавчий напис від 20.01.2021 року № 7913, який вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем), який в подальшому, в межах справи №758/10290/21 був визнаний таким, що не підлягає виконанню (рішення набрало законної сили 10.09.2022). Тобто, відповідач ніколи не визнавав факт отримання коштів від Первісного кредитора, не погоджувалася добровільно погашати вигадану Позивачем заборгованість, тощо. Також, суд зауважує, що наданий позивачем разом з позовною заявою розрахунок заборгованості складений представником самого позивача - адвокатом Мартиненком В.В., та не містить жодного підпису представників первісного кредитора, жодного підтвердження реальності господарської операції. Розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020 року, справа №219/1704/17. Тому, наданий Розрахунок заборгованості не є належним доказом суми заборгованості. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (п.п. 53-54, 90-91), постановою Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №149/1499/18, де зазначено, що: право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України. Після закінчення строку кредитування можливе лише нарахування відсотків; порядок виплати яких врегульований ч.2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 05.04.2023 року по справі №910/4518/16, чітко зазначено, що: «78. Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу ч. 2 ст. 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 79. Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає.». Також, згідно висновку даної Постанови є наступне: «101. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів.». Тобто, позивач повинен був при формуванні позовних вимог визначитись, що він стягує - «плату за користування кредитом» чи «чи міру відповідальності, передбачену в якості отримання компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання». Різниця полягає в тому, що як зазначено в вищенаведеній практиці Великої Палати Верховного Суду, плату за «користування кредитом» - розмір якої не може бути зменшений судом, а «проценти за ч.2 ст. 625 ЦК України» - можуть бути зменшений судом. Як вбачається з позовної заяви, позивач стягує і нараховані відсотки за користування кредитом, і 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦК України. Однак, при цьому як вбачається з розрахунку, зробленого позивачем, ним стягуються відсотки «за користування кредитом» після закінчення строку кредитування, що суперечить закону та сталій судовій практиці. Як встановлено судом, договором позики також передбачено збільшення процентної ставки до 2,70% в день у випадку прострочення повернення позики. Однак, згідно висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 15.06.2023 року по справі № 908/2187/21, визначено наступну правову позицію щодо неправомірності нарахування збільшених відсотків поза межами строку кредитування, в порівнянні з звичайними (базовими), встановленими кредитним договором: «96. Отже, враховуючи, що положення п. 7.4. кредитного договору не охоплюються нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів Верховного Суду вважає вірним висновок судів попередніх інстанцій про те, що нарахування Банком, у даному випадку, заборгованості по процентам за користування грошовими коштами в розмірі 560931,89 грн понад встановлений договором термін за прострочення грошового зобов`язання з посиланням на п. 7.4. кредитного договору та норму ст. 625 ЦК України. Відповідач у відзиві зазначив, що погодитись з розрахунком, наданим позивачем не може, оскільки він містить очевидні базові помилки. Так, позивач зазначає в розрахунку 3% річних, що «сума, що береться до розрахунку» становить спочатку 13015,60 грн, а потім зменшується до 10803,95 грн. Аналогічні суми позивач зазначає в розрахунку за інфляційними втратами. Однак, відповідно до сталої правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі №914/712/16: «За вимогами ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, у розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена інтими нарахуваннями, що спростовує доводи заявника про зворотнє.». 03.04.2017 між позивачем та TOB «1Безпечне агентство необхідних кредитів» укладено договір факторингу, у відповідності до п.2.1 якого первісний кредитор зобов`язується відступити новому кредитору права вимоги, зазначені в реєстрі прав вимоги, а новий кредитор зобов`язується їх прийняти та сплатити первісному кредитору суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим договором. Пунктом 4 договору факторингу визначено, що право вимоги переходить від первісного кредитора до нового кредитора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог у формі, наведеній у додатку №3 до цього договору. Згідно п.8.2 договору факторингу строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1. цього договору та закінчується 31 грудня 2017 року. Позивачем подано копію додаткової угоди від 28.12.2017 №1 до договору факторингу від 03.04.2017 № 03042017, згідно якої п.8.2 договору факторингу від 03.04.2017 № 03042017 викладається в новій редакції: «8.2. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений п.8.1 цього Договору та закінчується 31 грудня 2017 року. Якщо за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії договору жодна зі сторін письмово не повідомить іншу про намір розірвання договору, договір продовжується на період по 31.12.2018 року (включно), а в подальшому на кожен наступний календарний рік.» Суд зауважує, що позивачем не надано жодного доказу того, що даний договір факторингу від 03.04.2017 року № 03042017 продовжувався після 31.12.2018 року. Разом з тим, копія витягу з реєстру прав вимог №99 від 15.05.2020 до договору факторингу від 03.04.2017 № 03042017 складена виключно самим позивачем та не містить жодного підпису представника первісного кредитору, а отже не може бути належним доказом того, що позивач набув права вимоги за договором позики, який був укладений 12.09.2019 року, тобто, більше ніж через 2 (два) роки після укладення Договору факторингу. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Положеннями ст.512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні, серед яких передбачено передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 ст. 514 ЦК України, визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Особа не може відступити право вимоги, яке їй не належить. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20. Позивачем не надані докази наявності в TOB «1Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до відповідача на час укладення договору факторингу з позивачем - тобто на 03.04.2017, оскільки договір позики з відповідачем укладений, як зазначалося вище, більше ніж через 2 роки після укладення договору факторингу - 12.09.2019 року. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 137 ЦПК України, визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Крім того, ч. 4 ст. 136 ЦПК України, встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Яреськом Т.В. та [PERSON] укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 24011 від 18.01.2024. 25.01.2024 між адвокатом Яреськом Т.В. та [PERSON] укладено додаток № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 24011 від 18.01.2024. Згідно п.2 вказаного договору вартість послуг за домовленістю Сторін складає фіксований Гонорар в розмірі 7000,00 грн. Згідно Акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 09.02.2024, загальна вартість наданої адвокатом професійної правничої допомоги склала 7000 грн. Сторони договору про надання правової допомоги № 031/23 від 15.05.2023 свої зобов`язання за ним виконали в повному обсязі, адвокат на замовлення клієнта надав обсяг правової допомоги на умовах визначених даним договором, та підтвердження щодо якої містяться в матеріалах справи № 752/446/24, а клієнт здійснив оплату наданої правової допомоги у розмірі 7000,00 грн., що підтверджується розрахунковою квитанцією № 09/02/24 згідно Договору про надання правничої (правової) допомоги № 24011 від 18.01.2024 (Додаток № 1) на суму 7000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, оскільки з врахуванням вимог чинного законодавства, стороною відповідача були надані відповідні розрахунки та докази надання адвокатських послуг, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі - 7000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача не підлягає стягненню судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved