Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

ВК Черкаської міської ради як органу опіки та піклування м.Черкаси звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька у свідоцтві про народження дитини внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Відповідно до Акту орган внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 15.12.2023 року вбачається, що власником орендованої подобово квартири за адресою [ADDRESS] було виявлено дитину, занедбану, хворобливому стані,без документів та законних представників. Ймовірно мати [PERSON] , зв`язок з якою відсутній. У зв`язку з реєстрацією шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . У результаті проведеної роботи службою у справах дітей Черкаської міської ради встановлено особу дитини, поновлено свідоцтво про народження дитини на ім.»я [PERSON] , [INFO] . У ході обстеження у медичному закладі встановлено, що малолітній [PERSON] має діагнози G98.0, F06.8, F84.8, F84.1. Також, згідно з поясненнями бабусі малолітнього - [PERSON] , її донька та мати дитини [PERSON] постійного місця проживання та житла не має, залишає дитину саму без догляду, дитиною не займається, дошкільний заклад малолітній не відвідує. Забрати до себе малолітнього [PERSON] не бажає. Інших родичів не виявлено. Також, 19.12.2023 року до служби надійшла інформація ЧРУП ГУНП в Черкаській області щодо здійснення досудового слідства у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України (залишення в небезпеці), потерпілим в якому є малолітній [PERSON] . Малолітній [PERSON] взятий на первинний облік служби як дитина, залишені без батьківського піклування. Рішенням ВК Черкаської міської ради від 27.12.2023 року №199 малолітньому [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Малолітнього [PERSON] 29.12.2023 року за клопотанням служби було влаштовано до КНП «Черкаський обласний центр медичної реабілітації та паліативної допомоги дітям Черкаської обласної ради». ВК ЧМР прийнято рішення №07 від 09.01.2024 року про влаштування малолітнього [PERSON] до цього ж державного закладу на повне державне утримання, строком шість місяців. Крім того, вироком Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11.01.2024 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України (залишення в небезпеці). Вважають, що зібраними документами підтверджено факт неналежного виконання [PERSON] батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітнього [PERSON] Мати не піклується по дитину, не дбає про її фізичний та духовний розвиток; усунулася від виконання покладених на неї обов`язків по вихованню, утриманню та лікуванню дитини, що виражається в її бездіяльності та свідомому нехтування своїми батьківськими обов`язками, чим позбавила сина права на належне батьківське виховання та утримання. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 07 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду. Представник ВК Черкаської міської ради як органу опіки та піклування м.Черкаси в судове засідання не з» явився. До початку розгляду справи подав заяву про розгляд справи без участі представника. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Причину неявки суду не повідомила. Про день,час та місце розгляду справи була повідомлена вчасно та належним чином. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу відповідно до вимог ст. 281 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, та той факт що відповідач належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилися в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідачі не подали відзив; а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав: В засіданні встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України. Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 20 грудня 2023 року № 00042802883 вбачається, що 01 квітня 2021 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про що зроблено актовий запис №392. Прізвище після державної реєстрації дружини - [PERSON] . Відповідно до Акту орган внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 15.12.2023 року вбачається, що о 20.00 годині на орендованій [PERSON] подобово квартирі за адресою [ADDRESS] , власником квартири [PERSON] , виявлено дитину чоловічої статті у занедбаному, хворобливому стані, без документів та законних представників. Актом обстеження умов перебування дитини, залишеної без батьківського піклування від 15.12.2023 р., проведено обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] та встановлено, що житло розміщено на третьому поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з 1 кімнати. Умови утриманні дитини не відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Квартира захаращена, підлога завалена речами, пустими пляшками, целофановими пакетами, коробками,сміттям, порожніми скляними банками. Постільна білизна відсутня. Диван брудний. На кухні бруд, завали сміття. Газова плита та раковина чорні від бруду. Продукти харчування відсутні. Ванна кімната завалена сміттям. Всюди таргани та мухи. В помешканні сморід від паління, зіпсованої їжі, бруду. Дитина виглядає розгубленою, на дотик гаряча. Зв`язок з [PERSON] відсутній. Згідно з Поясненнями від 19.12.2023 року [PERSON] вбачається, що [PERSON] , 2001 року народження являється її дочкою Має малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Місця прописки не мають, житла не мають. Дитина не відвідує садочок, не розмовляє, самостійно не їсть. Мати дитиною не замається. На момент написання даних пояснень [PERSON] з [PERSON] понад два місці не спілкуються. Також вказала, що забрати малолітнього до себе не можу, оскільки сама виховує неповнолітнього сина. Наказом Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 20.12.2023 року №190-о взято на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, [PERSON] , який народився [INFO] . Постановою Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області від 26.12.2023 року залучено до участі в досудовому розслідування, внесеному до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023250310004092 від 16.12.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, як законного представника малолітньому [PERSON] , [INFO] , матір - завідувача сектору первинної роботи відділу опіки, піклування та усиновлення дітей Служби у справах дітей Черкаської міської ради Босюк Г.М. 29.12.2023 року малолітнього [PERSON] за клопотанням служби було влаштовано до КНП «Черкаський обласний центр медичної реабілітації та паліативної допомоги дітям Черкаської обласної ради». Рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 09.01.2024 №07 малолітнього [PERSON] влаштовано до державного закладу на повне державне утримання. Вироком Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11 січня 2024 року [PERSON] визнано винною у вчинення кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України (завишення в небезпеці) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік. На підставі ст..75 КК України звільнення від відбування призначеного покращання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. На підставі ч.3 ст.91-1 КК України застосовано до [PERSON] обмежувальний захід та покладено на неї обов`язок , передбачений п.2 ч1 ст.91-1 КК України у вигляд обмеження спілкування з дитиною, на строк три мсяці. , Згідно висновку органу опіки та піклування м.Черкаси від 26.01.2024 №543-01-21 про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітньої дитини - сина [PERSON] , є доцільним, оскільки за наявними матеріалами справи члени комісії вважають, що підтверджено факт неналежного виконання [PERSON] батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітнього [PERSON] . Позбавлення батьківських прав матері повністю відповідає інтересам дитини, яка не повинна страждати через те, що мати не піклується про неї, не дбає про її фізичний та духовний розвиток. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розвиту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав малолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими позивачем доказами, суд приходить до висновку, що відповідачі дійсно ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню та догляду дітей, нехтують своїми батьківськими обов`язками і не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, не спілкуються зі старшою дитиною, не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклуються про стан їх здоров`я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Судом також враховано, що відповідач, згідно з вироком Придніпровського районного суду м.Черкаси визнала повністю свою вину в тому, що залишила свого малолітнього сина [PERSON] без допомоги в небезпечному для життя стані, який через малолітство не міг вжити заходів до самозбереження та надала згоду на укладення угоди про визнання винуватості.. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно її малолітньої дитини [PERSON] , що повністю відповідає інтересам дитини. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на неї ст. 150 СК України, відносно малолітньої дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти на користь малолітнього [PERSON] , [INFO] народженні, на його утримання на особовий рахунок дитини у відділенні держаного Ощадного банку України, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду і до повноліття дитини. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Відповідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи те, що мати дитини добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, суд задовольняє позовну вимогу та стягує аліменти на утримання малолітньої дитини на користь в розмірі заявленому позивачем, а саме по 1/4 всіх видів доходу (заробітку), починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, суд вважає за необхідне, на підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір по 3028.00 грн.. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved