Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-25 00:00:00

Позивач 22.07.2024 р. звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, укладеного 25.08.2001 року у Чернігівському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Чернігівського обласного управління юстиції, актовий запис №1277. Сторони від шлюбу мали двох дітей: [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Позов обґрунтовується тим, що взаємні відносини з відповідачем ускладнились, немає взаєморозуміння. Фактично шлюбні відносини припинено і відновлювати їх позивач не бажає. Збереження сім`ї є неможливим та недоцільним, оскільки кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, з урахуванням чого позивач просить розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати у розмірі 7611,20 грн., які складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн., та гонорару адвоката у розмірі 6400 грн. Ухвалою судді від 23 липня 2024 року прийнято позовну заяву до провадження, відкрито спрощене позовне провадження та призначене судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. До судового засідання від представника позивача - адвоката Кравченка В.В. та позивача по справі [PERSON] надійшли заяви про проведення судового розгляду без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову про розірвання шлюбу у повному обсязі, при цьому вважає суму гонорару адвоката занадто завищеною. Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Згідно положень ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. Оскільки розгляд справи відбувається у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з такого. Як установлено у ході судового засідання, сторони уклали шлюб, зареєстрований 25.08.2001 року у Чернігівському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Чернігівського обласного управління юстиції, актовий запис №1277, про що свідчить свідоцтво про одруження серії « [NUMBER] . (а.с.11) Від цього шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії « [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції від 04.01.2005, [PERSON] , померла [INFO] у віці 08 днів. (а.с.13) Згідно свідоцтва про смерть серії « [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 30.08.2023, [PERSON] , помер [INFO] у віці 21 року. (а.с.15) Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до приписів ст.37 СК України, шлюб є правозгідним. Згідно положень ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Стаття 112 СК України проголошує, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Судом установлено, що сімейні відносини сторони фактично припинили і відновлювати шлюбні стосунки категорично не мають наміру. Подальше сімейне життя між сторонами неможливе, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, з урахуванням чого суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Разом з тим, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved