Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-25 00:00:00

30.05.2024 гр. [PERSON] звернувся до суду із позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що він є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , яке видано 12.06.2023. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан. Даний Указ винесено в зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 проведено загальну мобілізацію та 29.06.2022 він був призваний у Збройні Сили України. У період з серпня 2022 року по теперішній час бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави в зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Безпосередня участь в бойових діях має істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час перебування у зоні бойових дій, він неодноразово був свідком загибелі та поранення своїх товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнавав інших множинних порушень його конституційних прав, зокрема гарантованого Конституцією України права на життя, адже він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим. У даний час він також знаходиться на військовій службі в ЗСУ. Від початку бойових дій він постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, чим особисто йому завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи характер душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України та в першу чергу з безпосередньою участю в бойових діях, пов`язаною із ризиком для життя та здоров`я, приймаючи до уваги факт протиправної окупації частини території України і беззаконня, яке панує на цій частині України, вважає, що у результаті протиправних дій відповідача особисто йому завдана моральна шкода. Ті душевні страждання, які він отримав в результаті участі в бойових діях, є наслідком протиправних дій РФ, за відсутності яких шкода не була би заподіяна. У зв`язку з такими обставинами він оцінює моральну шкоду в розмірі 500000 грн. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 500000 грн. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 19-20). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04.07.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 28). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 20.06.2024 звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі (а.с. 24). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причину неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Із постанови Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 вбачається, що указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. У зв`язку із цим, суд, радячись на місці, ухвалив: проводити розгляд справи без участі представника відповідача, на підставі наявних в справі доказах, в порядку заочного розгляду справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можутьбути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача про відшкодування завданої моральної шкоди внаслідок збройної агресії з боку відповідача, що порушило його особисті немайнові права в період безпосередньої участі в бойових діях, що спричинило душевні страждання. Підставою позову, відповідно до змісту позовної заяви, стало завдання позивачу внаслідок безпосередньої участі в бойових діях протягом періоду з 06.08.2022 по даний час душевних страждань, що мали істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан. Судом в ході розгляду справи встановлено, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію. Воєнний стан неодноразово продовжувався та триває по цей день. Відповідно до відомостям довідки командира військової частини [NUMBER] № 1755 від 13.09.2022 позивач [PERSON] з 06.08.2022 призваний на військову службу по мобілізації та з 06.08.2022 по теперішній час проходить службу у військовій частині [NUMBER] (а.с. 12). Згідно відомостям посвідчення серія [NUMBER] від 12.06.2023 [PERSON] має статус учасника бойових дій (а.с. 13). Частинами першою та третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 76, ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими та електронними доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 23 ЦК України врегульовано, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується, серед іншого, грошовими коштами. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3, 5, 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні права власності. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами в частині спричинення моральної шкоди позивачу, а твердження позивача про завдану моральну шкоду внаслідок безпосередньої участі у військових діях не зумовлюють настання обов`язку з її відшкодування з боку відповідача, враховуючи наступне. Відповідно до положень ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Військовослужбовцями визнаються особи, які проходять військову службу. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативноправовими актами. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 3 цього ж закону, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституцій України, цей Закон, Закону України «Про оборону України», Закон України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 1 ЗУ «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Статтею 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовано гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, які забезпечуються відповідно до законів України: «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та іншими законами. Також на час проходження військової служби позивачем в зоні бойових дій питання грошового забезпечення врегульовувались Постановою КМУ «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» від 20.01.2016 № 18, Постановою КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704. Пунктом 2 останньої постанови було врегульовано, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Зокрема, передбачалась надбавка за особливості проходження служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) та особам рядового і начальницького складу в розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років. Також положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі. При цьому, статтею 1 цього закону встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 2, 8, 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Згідно з положеннями ст. 9 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені чч. 1, 6, 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п.17, 18 ст.101 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу закріплено статтею 11 вказаного закону. Крім того, за нормами ст.ст. 14, 18 цього ж закону врегульовано пільги військовослужбовцям та членам їх сімей, а також ряд соціальних гарантій. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 29.06.2022 бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією РФ проти України. Однак, із документів доданих позивачем до матеріалів справи, судом не встановлено, що позивач зазнав будь-яких матеріальних втрат (пошкодження житла, іншого майна, примусове переселення тощо) або погіршення стану здоров`я. На думку суду, моральні страждання позивача, без урахуванням будь-яких конкретних потерпань, не носять такий характер, який є підставою для стягнення відшкодування. Натомість, характер та обсяг переживань та душевних страждань позивача є невід`ємним від його статусу військовослужбовця, які компенсуються шляхом виплати надбавок до грошового забезпечення, у спосіб забезпечення та гарантування державою Україною розширеного переліку прав та соціальних гарантій, що врегульовані саме спеціальними нормами, та не можуть бути компенсовані в загальному порядку, передбаченому ст.ст. 23, 1167 ЦК України. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем, а тому відмовляє у їх задоволенні. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розмірузадоволених позовних вимог. У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду, на підставі п. 13 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір слід віднести за рахунок держави. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображаєпринцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органівз вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed