Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить зобов`язати відповідачку усунути перешкоди позивачеві у користуванні власністю, а саме: частиною квартири за адресою: [ADDRESS] ; вселити позивача в частину вказаної квартири та зобов`язати відповідачку вчинити дії по переоформленню абонентського рахунку у ТОВ «Київські енергетичні послуги». В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , частина якої належить позивачеві. Cторони проживали у спірній квартирі. 17 березня 2017 року рішенням Подільського районного суду міста Києва шлюб між сторонами розірвано, однак питання щодо користування спірною квартирою не вирішено. Після розірвання шлюбу у спірній квартирі проживає лише відповідачка, позивач доступу не має, оскільки відповідачка змінила замки на вхідних дверях, проживати позивачеві в квартирі не дозволяє, на телефонні дзвінки не відповідає. Таким чином, позивач вважає, що відповідачка своїми діями порушує його права щодо користування власністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 грудня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено [PERSON] 04 січня 2024 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зобов`язання до вчинення певних дій. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачеві строк для подання відзиву на позов, а позивачеві - відповіді на відзив. 12 лютого 2024 року представником відповідачки подано відзив на позовну заяву, в якому остання не визнає позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що дійсно у шлюбі сторонами придбано спірну квартиру, яка в рівних частках належить позивачеві та відповідачці. Однак відповідачка заперечує щодо наявності здійснення позивачеві перешкод у доступі до спірної квартири. Стверджує, що жодних перешкод у доступі до житла позивачеві не чинила, після розірвання шлюбу позивач за власним бажанням покинув спірне житло. Згідно отриманої відповіді від ТОВ «ЖБК «Управдом» з`ясувала, що позивач жодних скарг щодо обмеження доступу до спірного житла не подавав. Заборгованість за отримані житлово - комунальні послуги відсутня у зв`язку з її сплатою відповідачкою. Таким чином, вважає вимоги позивача надуманими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. У подальшому просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, про що надав заяву. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в обґрунтування заперечень проти позову посилалась на заперечення, викладені у відзиві на позов. У подальшому просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, про що надала заяву. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 серпня 2017 року № 95486343. Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: квартира [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. До того ж слід зазначити, що реєстрація місця проживання особи тісно пов`язана з її правами на володіння та користування житлом. Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Позивач пред`явив позов про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення у відповідну квартиру та зобов`язання вчинити дії з переоформлення абонентського рахунку у ТОВ «Київські енергетичні послуги», посилаючись на те, що відповідачка (колишня дружина) чинить йому перешкоди у користуванні власністю те не впускає його. З наданих відповідачем доказів вбачається, що ТОВ «ЖБК «Управдом» невідомо про конфлікти співвласників квартири [ADDRESS] , що підтверджується довідкою товариства від 27 серпня 2024 року. З копій Актів, складених 26 серпня 2024 року мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , посвідчених начальником дільниці «Ліпінка», вбачається, що [PERSON] фактично не проживає в квартирі [ADDRESS] з грудня 2017 року. Заперечень на вищевказані акти стороною позивача не надано, як і не надано доказів на підтвердження факту здійснення перешкод відповідачкою у проживанні позивача в спірній квартирі. Суд не приймає до уваги надану позивачем довідку ДОП Подільського УП ГУНП у м. Києві як на підтвердження факту чинення відповідачкою перешкод позивачеві у проживанні в спірній квартирі, оскільки з довідки вбачається, що позивач звернувся до поліції після подання позову до суду -27 березня 2024 року, тобто на момент подання позову до суду факт звернення позивача до органів поліції шодо перешкоджання у користуванні майном відсутній. Крім того, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо наявності заборгованості за спожиту електричну енергію у спірній квартирі, оскільки з наданої відповідачкою копії довідки ТОВ «Київські енергетичні послуги» № 25/4/7/30/3729 від 14 лютого 2024 року вбачається, що станом на 14 лютого 2024 року сума до сплати за спожиту електроенергію складає 63 грн 36 коп. Будь-яких інших доказів того, що відповідачкою чиняться позивачеві перешкод у користуванні спільною власністю, матеріали справи не містять. Таким чином, позивачем не доведено факту вчинення йому з боку відповідачки перешкоди у користуванні спірним житлом. Крім того суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 405 ЦК України визначення місця в квартирі де може проживати позивач, належить до повноважень власника, тобто позивача, який є співвласником спірної квартири, оскільки право власності є непорушним та втручання у нього без законних підстав не допускається. Судом встановлено, що позивач не надав підтверджувальних доказів перешкоджання йому зі сторони відповідачки користування спірною квартирою, яка є його власністю також, зокрема шляхом проживання, надання ключів від вхідних дверей квартири. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача з підстав їх недоведеності. Позовні вимоги про зобов`язання відповідачки вчинити дії з переоформлення абонентського рахунку у ТОВ «Київські енергетичні послуги», суд вважає також необґрунтованими, оскільки позивачем не визначено які саме дії повинна вчинити відповідачка щодо переоформлення особового рахунку, а тому, на думку суду, вказана вимога не має на меті реальний спосіб захисту прав позивача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійщов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому виді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed