Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

У лютому 2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла вищезазначена позовна заява, в якій позивач просить суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2022 до 06.02.2024 у розмірі 310\~809,10 гривень, а також вирішити питання розподілу судових витрат. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що вона є співробітником Напрямку трудових ресурсів НR АТ КБ «ПриватБанк» та займає посаду помічника керівника Напрямку трудових ресурсів (НR) ГО. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.11.2022, прийнятою за результатами розгляду справи №205/8215/20, скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2020-7151564-п від 21.09.2020 про звільнення та поновлено [PERSON] на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді помічника керівника напрямку трудових ресурсів. На виконання вказаної постанови, наказом від 28.11.2022 [PERSON] було поновлено на посаді. Наказом від 29.11.2022 за №Є.28.0.0.0/1-7807872 призупинено дію трудового договору, починаючи з 30.11.2022 до дати припинення або скасування воєнного стану. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2024, прийнятою за результатами розгляду справи №205/4305/23, скасовано наказ від 29.11.2022 за №Є.28.0.0.0/1-7807872, поновлено дію трудового договору з 30.11.2022 сторонами якого є [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк». З огляду на те, що дії відповідача щодо винесення вищезазначених наказів, які були в подальшому скасовані, призвели до вимушеного прогулу та не виплати заробітної плати, позивач звернулася до суду з даним позовом, при цьому визначивши розмір середньоденної заробітної плати на рівні 1\~002,61 гривень. Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Дніпропетровська Костромітіної О.О. від 08.02.2024 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем надано відзив в якому зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» не може нести відповідальність з відшкодування заробітної плати, оскільки передумовою винесення наказу від 29.11.2022 за №Є.28.0.0.0/1-7807872 про призупинення дії трудового договору стали дії з військової агресії проти України, а тому такі вимоги повинні відшкодовуватись за рахунок держави, що здійснює таку агресію. Також, зазначено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 780,05 гривень, розмір якої вирахувано у відповідності до приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 за №100. Крім того вказано щодо зволікання позивача у зверненні до суду з позовом та пропущення строку щодо звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зважаючи на викладене просив відмовити в задоволенні позову. Позивачем було надано відповідь на відзив в якому зазначено, що позивач звернулася до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що входить до структури заробітної плати, у зв`язку з чим право працівника на звернення до суду з такою вимогою не обмежене будь-яким строком. Також зазначено про відсутність підстав вважати дії позивача такими, що спричинили затягування судових процесів або зволікання зі зверненням до суду для поновлення своїх прав. Крім того позивачем подано заяву про визнання причин пропуску строку поважними та поновлення [PERSON] строк на звернення до суду з даним позовом. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено про те, що судова практика, на яку посилається позивач з приводу включення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до заробітної плати в розрізі розрахунку строків на звернення до суду, не заслуговує на увагу. Позивачем надано додаткові пояснення до позову з додатковим обґрунтуванням правомірності заявлених вимог. Також позивачем, 12.07.2024, надано заяву в якій висловлено згоду з розрахунком банку щодо розміру середньоденної заробітної плати, яка враховується при обрахунку розміру сум, що підлягають стягненню за час вимушеного прогулу. Представником відповідача [PERSON] надано заперечення на відповідь на відзив, в обґрунтування якого зазначила, що доводи представника позивача про те, що «Сам законодавець чітко передбачив право найманого працівника звертатися до суду про стягнення заробітної плати без обмеження будь-якими часовими межами» не відповідають чинному законодавству, яке має властивість зазнати змін. Стаття 233 КЗпП України щодо визначення строків звернення до суду зазнала змін згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1Х, який набрав чинності з 19.07.2022 року. Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач звернулася до суду з позовом 07 лютого 2024 року, тобто під час дії редакції ст. 233 КЗпП України від 19.07.2024 року. Станом на дату звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу редакція частини другої ст.233 КЗпП України, на яку посилається представник позивача, про можливість працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком, не діяла, тому не підлягає застосуванню. Доводи представника позивача про те, що сам відповідач не був позбавлений можливості у добровільному порядку за власної ініціативи скасувати оскаржуваний наказ про призупинення трудового договору та відновити його дію із найманим працівником [PERSON] не впливають на порядок обчислення строку звернення до суду та не є підставою вважати, що позивач пропустила строк звернення до суду з поважних причин, адже поведінка відповідача не може вважатися непереборною об`єктивною обставиною, яка б унеможливлювала своєчасне звернення позивача до суду. Представник позивача не наводить жодних обставин, які б утруднювали або унеможливлювали своєчасне звернення до суду і які можна було б вважати поважними причинами пропуску строку звернення до суду. Просила відмовити у задоволенні позову. У судове засідання позивач та її представник, не з`явилися. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та представника. Представник відповідача [PERSON] підтримала аргументи, викладені у відзив на позов, та в інших письмових матеріалах в повному обсязі, просила відмовити у задоволені позову [PERSON] в повному обсязі. Просила суд проводити судове засідання без фіксування технічними засобами. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є співробітником Напрямку трудових ресурсів HR Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» та займає посаду Помічника керівника Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО. Наказом голови правління АТ КБ «ПриватБанк» Герхард Бьош № Є.28.0.0.0/1-7807872 від 29.11.2022 «Про призупинення дії трудового договору» призупинено дію трудового договору [PERSON] , Помічника керівника Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО, починаючи з 30.11.2022 року (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану. Наказано проінформувати [PERSON] щодо призупинення дії трудового договору на період воєнного стану. У зв`язку з тимчасовим призупиненням дії трудового договору, починаючи з 30.11.2022р. до дати скасування чи припинення воєнного стану з Україні тимчасово: припинено роботодавцем забезпечення [PERSON] роботою; припинено нарахування та виплату заробітної плати (будь яких гарантійних та компенсаційних виплат). Постановою ВС/КЦС від 20.03.2024, прийнятої за результатами розгляду справи №205/4305/23, постанову Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2024, якою визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» №Є.28.0.0.0/1-7807872 від 29.11.2022 про призупинення дії трудового договору з [PERSON] починаючи з 30.11.2022, а також поновлено дію трудового договору з 30.11.2022, залишено без змін. Відповідно до копії наказу №E.17.U.0.0/4-6613050 від 06.02.2024 скасовано дію наказу №Є.28.0.0.0/1-7807872 від 29.11.2022 та поновлено дію трудового договору з [PERSON] з 30.11.2022. Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначає, що вона дійсно перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця, оскільки оспорюваний наказ про призупинення дії трудового договору, який визнаний судом незаконним, призвело до невиплати їй заробітної плати, тому відповідач повинен їй сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати, за період 30 листопада 2022 року по 06 березня 2024 року у розмірі 310\~809,10 гривень. Згідно копії довідки про середню заробітну плату від 20.02.2024 наданої, АТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] у вересня 2022 року та у жовтні 2022 року мала посадовий оклад, для розрахунку середньоденної заробітної плати, у розмірі 16\~771,00 гривень. Середньоденна заробітна плата за період з 01.09.2022 до 30.10.2022 складає 780,05 гривень, з розміром якої погодився представник позивача, середньомісячна 16\~771,08 гривень. Відповідно до\~ст.235 Кодексу законів про працю України\~в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина 1 статті). За положеннями частини 2\~статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі №299/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно абзацу 2 частини 2 розділу ІІ Постанови Кабінету міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова № 100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. У частині 8 розділу ІV Постанови № 100 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Виходячи з вищевикладеного вбачається, що середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується за період з 30.11.2022 до 06.02.2024, що становить 310 робочих днів, та за вищезазначеною формулою складає суму, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час вимушеного прогулу - 241\~815,50 гривень, при цьому судом взято як складову середньоденну заробітну плату позивача визначену відповідачем, з розміром якої погодився представник позивача, на рівні 780,05 гривень. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої\~статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, Провадження № 14-47цс21 зазначає, що на думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої\~статті 235 КЗпП України,\~якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] була незаконно позбавлена роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від неї причин та отримувати заробітну плату, що є підставою для виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, та застосування пропуску строку звернення до суду суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2\~\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~\~(у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками. Однак, 19.07.2022 набув чинності\~ Однак, 19.07.2022 набув чинності\~Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень. Так, вищезазначеним\~\~Законом України від 01.07.2022 №2352-IX\~частину першу та другу\~\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~\~було викладено у наступній редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).» Таким чином, шляхом внесенням до\~\~ст. 233 Кодексу законів про працю України\~\~вказаних змін, законодавець ввів процесуальні строки для звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати. В той же час, Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"\~\~на території України запроваджено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до пункту першого\~глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України\~під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ від 25 квітня 2023 №383\~\~(з урахуванням змін, внесених\~постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 №1236) дію карантину продовжено на всій території України до 30.06.2023 року. З урахуванням змін, внесених до\~\~ст.233 КЗпП України, з 19.07.2022 позивач втратив очікувану можливість звернутися до суду за отриманням невиплаченого заробітку без обмеження строку. В даному випадку, для дотримання прав позивача, суд вважає датою, з якої обліковується новий строк звернення до суду у даній справі - 19.07.2022, оскільки до цього встановлене обмеження не діяло. В той же час,\~\~ст.233 КЗпП України\~визначено тримісячний строк звернення із заявою про вирішення трудового спору, який законом продовжено у зв`язку з дією карантину до 30.06.2023. Суд вважає за необхідне зазначити, що законодавець при внесенні змін до\~ст.233 КЗпП України\~\~в частині встановлення строків звернення до суду з трудовим спором, залишив незмінною положення\~статті 238 КЗпП України. Так, згідно до\~статті 238 КЗпП України\~\~\~\~при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Оскільки процесуальний строк звернення до суду, зважаючи на ч.1\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви №23759/03 та №37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 у справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява №39766/05), не може сплинути, не розпочавши перебігу, то суд вважає, що найбільш сприятливим для позивача є підхід, коли строк згідно з ч.1\~\~ст.233 Кодексу законів про працю України\~\~у редакції\~\~Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ\~слід обчислювати з 01.07.2023, тобто після закінчення дії карантинних обмежень. Таке тлумачення змісту ч.1\~\~ст.233 Кодексу законів про працю України\~\~у редакції\~\~Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ\~повністю співвідноситься із правовими позиціями постанови Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №460/17052/21. Позивач [PERSON] 07 лютого 2024 року звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2022 року по 06.03.2023 року. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2022 року до 01.07.2023 року не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому суд при вирішенні спору по суті відхиляє позицію відповідача про наявність підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цей період через пропуск строку звернення до суду, як таку, що не має правового підґрунтя, оскільки право позивача на звернення до суду з даним позовом в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2022 року до 01.07.2023 року, відповідно до положень частини другої\~статті 233 КЗпП України\~(в редакції, чинній до 19 липня 2022 року), не обмежене будь-яким строком. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується за період з 30.11.2022 до 01.07.2023, що становить 153 робочих днів, та складає суму, яка підлягає стягненню, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, у розмірі 119347,65 гривень. При цьому суд при вирішенні спору по суті погоджується з позицією відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2022 по 06.03.2023 року, оскільки позивач звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цей період 07 лютого 2024 року, тобто після спливу тримісячного строку звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору,\~який визначений\~ст.233 КЗпП України, перебіг якого почався з 01.07.2022. Підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2022 по 06.03.2023 року, про що просила позивач у поданій заяві про визнання причин пропуску строку поважними та поновлення строку звернення до суду, судом не встановлено, оскільки поважність причин пропуску такого строку ані позивачем, ані її представником не доведено, внаслідок чого суд відмовляє у задоволенні цієї заяви. Суд також при вирішенні такої вимоги відхиляє позицію позивача, щодо поважності пропуску строку звернення до суду про те, що вона дізналася про порушення свого права з дня ухвалення постанови Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2024, прийнятою за результатами розгляду справи №205/4305/23, якою скасовано наказ від 29.11.2022 за №Є.28.0.0.0/1-7807872 про призупинення дії трудового договору, поновлено дію трудового договору з 30.11.2022, сторонами якого є [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», оскільки про порушення свого права вона дізналася з моменту ознайомлення з таким наказом, який нею було оскаржено, та позивач не скористалася своїм процесуальним правом звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу одночасно з позовом про скасування наказу про призупинення дії трудового договору. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2022 по 06.03.2023 року через пропуск строку звернення до суду. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та стягує з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2022 до 01.07.2024 у розмірі 119347 (сто дев`ятнадцять тисяч триста сорок сім) гривень 65 копійок. Згідно з п. 2 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення за один місяць середньої заробітної плати. Враховуючи те, що за приписами\~Закону України «Про судовий збір»\~позивач звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір, відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України,\~ підлягає стягненню з Акціонерного товариства\~Комерційний банк\~«ПриватБанк»в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 2 418,02 гривень.

Outcome: partial