Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

У жовтні 2017 року представник АТ КБ «ПриватБанк» Кіріченко В.М. звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором. Як вказує позивач, відповідно до укладеного договору №б/н від 03 червня 2010 року відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 3400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь - який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складають між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Одночасно з пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 1.1.2.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. У порушення умов кредитування відповідач не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 31.08.2017 виникла заборгованість в сумі 45625,90 грн, яка складається з наступного: заборгованості за тілом кредиту - 3267,23 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 36459,82 грн, заборгованості за пенею та комісією - 3250,00 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 2148,85 - штраф - процентна складова. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення статей 509, 525, 526, 527, 530, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Провадження у справі відкрито 20 жовтня 2017 року суддею Беркутою Л.Г. Розгляд справи не було завершено, у зв`язку зі звільненням головуючого судді у відставку 27.03.2018. 04 травня 2018 справу прийнято до провадження суддею Горульком О.М., проте розгляд справи також не було завершено, у зв`язку зі звільненням судді у відставку 27 вересня 2018 року. У зв`язку з відсутністю у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення автоматизованого розподілу справи між суддями було неможливим, що підтверджується відповідним протоколом від 10.10.2018. За результатами повторно проведеного автоматизованого розподілу справ між суддями, 26.02.2019 справу передано на розгляд складу суду із головуючою Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). 07 травня 2019 року суддею Лизенко І.В. справу прийнято до провадження, повторно розпочато спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін та призначено відкрите судове засідання на 01 жовтня 2019 року, а у подальшому - на 02 грудня 2019 року. Заочним рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 02 грудня 2019 року з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором від 03 червня 2010 року в сумі 39727,05 грн та судовий збір у розмірі 1518,15 грн (а.с. 106-110). У подальшому ухвалою суду від 29.05.2024 було скасовано заочне рішення суду від 02 грудня 2019 року та призначено судове засідання на 18 червня 2024 року. 12 червня 2024 року до суду від представника відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач посилається на те, що Умови і правила не є складовими договору б/н від 03.06.2010; між сторонами ніколи не укладався договір у письмовій форм, що відповідно до п. 2 ст. 1055 ЦК України такий договір є нікчемним; не було відкрито позивачем поточний рахунок на ім`я клієнта [PERSON] , що є істотною умовою та передбачено ч. 1 ст. 1066 ЦК України; усний договір №б/н від 03.06.2010 не містить інших істотних умов, притаманних споживчому кредитуванню; позивачем постійно в односторонньому порядку змінювалися умови усного договору б/н від 03.06.2010 в порушення чинного законодавства України, зокрема, 01.09.2014 з 30% до 34,8% та 01.04.2015 з 34,8% до 43,2%; письмовий документ під назвою «Розрахунок заборгованості» не може вважатися належним та допустимим доказом щодо неналежного виконання зобов`язань відповідача, а лише ґрунтується на особистих припущеннях позивача; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування датою 02.06.2012, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 ; судові витрати позивача в сумі 1762,00 грн не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того представник відповідачки просив застосувати наслідки спливу позовної давності (а. с. 171 - 180). Судове засідання 18 червня 2024 року було відкладене на 30 липня 2024 року, а у подальшому за клопотанням представника відповідачки - на 07 серпня 2024 року. Ухвалою суду від 07 серпня 2024 року було зобов`язано позивача подати додати до суду виписку по рахунку відповідачки, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 04 вересня 2024 року. 04 вересня 2024 року представник відповідачки [PERSON] подав до суду заяву, в якій зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною в договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, розумності та добросовісності. Наявність невиконаних зобов`язань відповідачки щодо повернення кредиту позивач обґрунтовує розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 31 серпня 2017 року, з якого вбачаються вимоги позивача щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у вигляді щомісячних штрафів, неодноразово підвищених відсотків за кредитним договором від 08 липня 2008 року, що суперечить ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам ч. 2 та 3 ст. 1056-1 ЦК України. Тому не може бути визнано ні справедливим, ні розумним стягнення неустойки, що в рази перевищує суму заборгованості за кредитом. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2320цс16, представник відповідачки зазначив, що стягнення штрафних санкцій є безпідставним на підставі умов договору, не підписаних позичальником та відсутності доказів, що саме ці умови були на момент укладення договору. Також, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-16цс15, представник відповідачки зазначив, що банківські умови надання споживчого кредиту фізичним особам не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника. Крім того, у правовою позицією, яка викладена Верховним Судом України у справі № 6-240цс14, передбачено, що збільшення строку позовної давності, який передбачався умовами споживчого кредиту, не може бути складовою частиною договору, якщо відповідачем вони не були підписані.Щодо позовної давності представник відповідачки зазначив, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2462цс16). Крім того, у висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 зазначено, що початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним черговим платежем окремо з моменту його прострочення. Позивач же у даній справі звернувся до суду з позовом 24 грудня 2012 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Тому, посилаючись на вищевикладене, представник відповідачки просив врахувати правові висновку під час ухвалення судового рішення. Сторони та їх представники в судове засідання 04 вересня 2024 року не з`явилися. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлений належним чином (а. с. 199, 200). У матеріалах справи міститься клопотання позивача про розгляд справ за відсутності позивача (а. с. 40). Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили (а. с. а. с. 202, 203). У зв`язку з цим суд проводить судове засідання у справі та вирішує процесуальні питання з урахуванням положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом Так, судом встановлено, що 03 червня 2010 між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку(а.с. 7). У заяві зазначено, що відповідачка ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй на ознайомлення. Відповідачка при підписанні анкети - заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. До заяви банком додано копії Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягу з Умов і правил надання банківських послуг («Извлечение из условий и правил предоставления банковских услуг») (а.с. 8, 9-32). Дані Витяги не містять підпису відповідачки. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, у відповідачки [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 31.08.2017 виникла заборгованість в сумі в сумі 45625,90 грн, яка складається з наступного: заборгованості за тілом кредиту - 3267,23 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 36459,82 грн, заборгованості за пенею та комісією - 3250,00 грн, а також штраф - 2648,85 грн (а.с. 5-6). Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом встановлено, що у анкеті - заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 03 червня 2010 року процентна ставка, неустойка та комісія не зазначені. А Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи», які викладені на банківському сайті: www.privatbank.ua, та які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 червня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. А тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойку та комісію, та, що при укладенні договору з відповідачкою позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів, неустойки та комісії оскільки така заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). З огляду на це, у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам, за пенею та комісією, а також в частині стягнення штрафів слід відмовити за необґрунтованістю. Щодо розміру заборгованості за кредитом у сумі 3267,23 грн суд зазначає наступне. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін. Тобто банківська виписка про стан рахунку є належним та допустимим доказом. Позивач, у свою чергу, виписку по рахунку відповідачки [PERSON] та інших доказів на підтвердження отримання та користування відповідачкою кредитними коштами не надав. Більше того, позивач АТ КБ «Приватбанк» не виконав ухвалу суду про витребування доказів, а саме: виписки по рахунку [PERSON] , про причини неможливості надання доказів не повідомив. Наданий банком розрахунок заборгованості за відсутності виписки по картковому рахунку, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору, наявності та розміру заборгованості за цим договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, позивачем не надано. Відповідно до частин 1, 2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Зважаючи на викладене та враховуючи відсутність належних та допустимих доказів отримання позичальником [PERSON] суми (тіла) кредиту, якими, зокрема могли бути платіжні доручення, виписки по рахунках, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Щодо заяви відповідачки про застосування наслідків позовної давності суд зазначає, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, відсутні підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати слід покласти на позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed