Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

17 липня 2024 року Департамент соціальної та ветеранської політики Луцької міської ради (далі позивач, Департамент) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про стягнення надміру виплачених коштів. Позовні вимоги обґрунтовані ти, що відповідач 12 листопада 2019 року звернулася до позивача із заявою про призначення щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, а саме її матір`ю [PERSON] , яка за висновком лікарської комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду. Разом із заявою відповідач подала висновок ЛКК, який виданий 08 листопада 2019 року та був дійсний до 08 травня 2020 року. Відповідно до наданих відповідачем документів, позивачем була призначена допомога на період з 01 листопада 2019 року по 30 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2020 року №264 «Деякі питання надання державної соціальної допомоги», з метою посилення соціального захисту населення на період вжиття заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено, що на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 строк виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, допомоги на дітей одиноким матерям, допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, допомоги на дітей, хворих на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, на дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, яким не встановлено інвалідність, щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею, тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату (далі - державна соціальна допомога), яку було призначено раніше, продовжується на період карантину та на один місяць після дати його відміни і державна соціальна допомога виплачується за повний місяць без звернення особи до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - орган соціального захисту населення). На виконання вищенаведеної постанови, позивачем відповідачу було продовжено виплату вищенаведеної допомоги на період з 01 травня 2020 року по 31 грудня 2020 року. 23 листопада 2020 року відповідач звернулася до позивача із новою заявою про призначення допомоги, до якої додала висновок лікарської комісії від 20 листопада 2020 року. Оскільки відповідач не надавала позивачу новий висновок лікарської комісії після закінчення 08 травня 2020 року строку дії попереднього висновку, то позивач вважає, що відповідач не підтвердила своє право на отримання допомоги, починаючи з 01 травня 2020 року. Відтак позивач вважає, що відповідач без належної правової підстави, а також у зв`язку з недобросовісністю, отримала за період з 01 травня 2020 року по 31 жовтня 2020 року надміру виплачені суми допомоги у розмірі 12 162,00 грн., які він і просить суд стягнути з відповідача на підставі ст.ст.1212, 1215 ЦК України. Відповідач письмового відзиву на позов не подала. Зважаючи на те, що відповідач не подала письмового відзиву на позов та була належним чином повідомлена про розгляд справи, на підставі ст.280 ЦПК України суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що відповідач 12 листопада 2019 року [PERSON] звернулася до позивача із заявою про призначення щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, а саме її матір`ю [PERSON] , яка за висновком лікарської комісії закладу охорони здоров`я потребую постійного стороннього догляду. До заяви відповідач додала висновок ЛКК щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу від 08 листопада 2019 року, зі строком дії до 08 травня 2020 року. Рішенням позивача від 04 грудня 2019 року відповідачу було призначено щомісячну грошову допомогу особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу з 01 листопада 2019 року по 30 квітня 2020 року. З будь-якими іншими заявами відповідач до позивача не зверталася, а виплата щомісячної грошової допомоги їй продовжувалася розпорядженнями позивача від 17 червня 2020 року, від 05 жовтня 2020 року, від 05 листопада 2020 року. 23 листопада 2020 року відповідач звернулася до Департаменту із новою заявою про призначення допомоги, до якої додала висновок ЛКК від 20 листопада 2020 року зі строком дії до 20 травня 2021 року. Рішенням Департаменту від 08 грудня 2020 року, в зв`язку з не підтвердження права на отримання соціальних виплат під час карантину, відповідачу визначений обсяг надміру виплачених коштів у 12 162,00 грн. Листом від 08 грудня 2020 року відповідача було повідомлено про необхідність повернення надміру виплачених коштів. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. У статті 5 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що держава гарантує грошову допомогу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - на догляд за нею. Розмір зазначеної допомоги розраховується як різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сім`ї та середньомісячним сукупним доходом сім`ї за попередні шість місяців, але не може бути більше, ніж прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В свою чергу, пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. З аналізу вищенаведених положень матеріального законодавства слідує, що обов`язковою умовою для повернення безпідставно набутої щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, яка є «допомогою» в розумінні п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, є наявність недобросовісності з боку набувача, або рахункової помилки з боку особи, яка виплачує допомогу. У всіх інших випадках, сума надмірно виплаченої допомоги не повертається її отримувачем. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Проте у даному випадку позивач не довів суду наявність у відповідача будь-якої недобросовісності в її діях, а саме повідомлення нею недостовірних даних при призначенні допомоги, або неповідомлення про зміну обставин, що впливали б на виплату допомоги. Так, звертаючись до позивача із заявою про виплату допомоги у листопада 2019 року відповідача надала висновок ЛКК зі строком дії до 08 травня 2020 року. Отже позивачу було достовірно відомо, що відповідач має право на отримання відповідної допомоги лише до 01 травня 2020 року, про що він і зазначив у своєму рішенні про призначення допомоги від 04 грудня 2019 року. Відповідач не була зобов`язана повідомляти позивачу про будь-які нові обставини, що випливають на виплату допомоги, адже вони і так були відомі позивачу на час призначення допомоги. Відсутня також і рахункова помилка з боку позивача, оскільки він, з власної волі, розпорядженнями від 17 червня 2020 року, від 05 жовтня 2020 року, від 05 листопада 2020 року, продовжував відповідачу виплачувати допомогу, не зважаючи на те, що висновок ЛКК діяв лише до 08 травня 2020 року, а нового висновку відповідач не подавала. Посилання позивача на положення п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2020 року №264 «Деякі питання надання державної соціальної допомоги» суд відхиляє, адже відповідно до ч.7 ст.10 ЦПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. В даному випадку, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2020 року №264 «Деякі питання надання державної соціальної допомоги», який є підзаконним нормативно-правовим актом, фактично розширений вичерпний перелік випадків коли допускається повернення надмірно виплачених коштів соціальної допомоги, що передбачений у п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, який є актом вищої юридичної сили. При цьому положення п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2020 року №264 «Деякі питання надання державної соціальної допомоги» сформульовані таким чином, що надмірно виплачені кошти соціальної допомоги повинні бути повернуті навіть за відсутності недобросовісності чи рахункової помилки, що явно суперечить приписам п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України. З огляду на вищевикладене, суд застосовує до розглядуваних правовідносин саме положення ст.1215 ЦК України, а положення п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2020 року №264 «Деякі питання надання державної соціальної допомоги», які з непередбачених ЦК України підстав розширюють перелік випадків повернення безпідставно отриманої соціальної допомоги за відсутності недобросовісності або рахункової помилки не застосовує, що відповідає приписам ч.7 ст.10 ЦПК України. Отже, оскільки з боку відповідача не було допущено жодної недобросовісності, а з боку позивача була відсутня рахункова помилка, враховуючи, що всі суми допомоги виплачувалися позивачем добровільно і на підставі власних рішень (розпоряджень), суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача надмірно виплачених коштів соціальної допомоги, що зумовлює відмову у задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати позивача залишаються за ним.

Outcome: dismissed