Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивує тим, що 12.08.2004 позивач уклав шлюб з [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 6. Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище на Лях. Від цього шлюбу у нас народилась двоє дітей - дочка [PERSON] [INFO] , яка є неповнолітньою та син - [PERSON] , [INFO] , який на даний час є повнолітнім і проживає за кордоном. [PERSON] не бажає проживати разом з позивачем і меншою дочкою. З часу народження другої дитини нею займається тільки позивач. Відповідачка не займалась і не бажає займатись утриманням і вихованням дитини, на її думку цим повинен займатись тільки позивач. Між сторонами зіпсувались нормальні сімейні відносини після народження дочки, з її народженням вони погіршились, фактично припинились. У зв`язку з цим в 2023 позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому просив залишити дитину на своєму вихованні. Зважаючи на позицію відповідачки під час судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги та просив суд залишити неповнолітню дочку [PERSON] на своєму самостійному утриманні й вихованні. Під час розгляду справи органом опіки й піклування проведено обстеження умов проживання, всебічно досліджено це питання за результатами чого зроблено висновок, що неповнолітню дочку [PERSON] доцільно залишити на самостійному утриманні й вихованні батька. За результатами розгляду справи Воловецький районний суд Закарпатської області ухвалив рішення про розірвання шлюбу та залишення дитини на самостійному утриманні й вихованні батька. Після ухвалення зазначеного рішення поведінка позивачки не змінилась, вона зовсім не спілкується донькою, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не бажає сприяти реалізації прав нашої дитини, а навпаки навіть діє на шкоду їм. Зазначені факти можна розцінювати як ухилення від виховання дитини та свідомого нехтування своїми батьківськими обов?язками. В судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у ньому та просить такий задовольнити. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району на розгляд справи не з?явилася, скерувала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з?явилася, на електронну адресу суду скерувала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19.09.2013. Як вбачається із рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 18.12.2023, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] залишено на самостійному вихованні та утриманні батька [PERSON] . Судом встановлено, що мати неповнолітньої дитини не проживає з сім`єю, вона залишила її, своїх обов`язків по вихованню і утриманню дитини не виконує, розвитком та станом здоров`я власної дитини не цікавиться взагалі, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно. Відповідно до ч.5\~ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, згідно висновку органу опіки та піклування за №6 від 06.08.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки комісією встановлено, що [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її здоров?я, фізичний і духовний розвиток, не вживає заходів щодо створення належних умов для розвитку і природніх здібностей, підготовки дитини до самостійного життя. Мати дитини виїхала за кордон у 2020 році і з того часу з дитиною не спілкується. Крім того, в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що останні декілька років відповідач [PERSON] переважно перебуває за кордоном, проживають окремо, вихованням неповнолітньої доньки не займається, натомість за останньою піклується лише її батько. Також до суду звернулась із заявою неповнолітня [PERSON] , котра підтримала позов та зазначила, що позбавлення батьківських прав її матері відносно неї буде відповідати її інтересам, оскільки з нею не спілкується та в подальшому не буде. Судом в процесі розгляду справи та дослідження доказів встановлено обставини - факти, як кожен окремо, так і в сукупності які можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх материнських обов`язків. Разом з тим згідно заяви відповідача [PERSON] , така не заперечує щодо задоволення позову, що свідчить про свідоме нехтування та тривале невиконання нею (як мамою) обов`язків щодо виховання своєї неповнолітньої дитини. В силу вимог ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із вимогами ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом роз`яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно статей 9,1 8 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006, Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006, гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.150 СК України. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07.12.2006 у справі «Хант проти України»). Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не була позбавлена можливості піклуватися про фізичний та духовний розвиток дитини, перешкод у спілкуванні дитини з нею та прийманні участі матері у вихованні не було, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки покладені на неї законом. Отже, на підставі наведеного вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо позбавлення батьківських прав відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Вимоги про відшкодування судових витрат позивачем не заявлено. З наведених міркувань та

Outcome: approved