Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-28 00:00:00

Позивач ( відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] звернулася в Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В підтвердження заявлених вимог посилається на те, 13.06.2013 року вона з [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області. У 2020 році Рішенням Бориславського міського суду Львівської області № 438/1103/20 (2/438/344/2020), їх шлюб було розірвано. За час перебування в шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу у них з відповідачем була домовленість, що він буде добровільно надавати кошти на утримання сина та дозволить проживати їм у його квартирі до досягнення повноліття. Після того як вона поїхала за кордон, а син залишився проживати разом із її матір`ю, відповідач перестав добровільно надавати кошти на утримання сина, що перешкоджає створенню сприятливих умов для фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку сина, адже дитині потрібно одяг, харчування, заплатити за гуртки/секції, крім цього дитина іноді хворіє, а медикаменти не дешеві. Вважає, що оскільки обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Оскільки їй одній важко матеріально забезпечити сина, змушена звернутися з даним позовом в суд. [PERSON] ( відповідач за первісним позовом) звернувся в Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області із зустрічним позовом до [PERSON] , за участю третьої особи Орган опіки та піклування відділ -служба у справах дітей виконавчого комітету Бориславської міської Ради про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком, як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує дитину. В підтвердження заявлених вимог посилається на те, що 13 червня 2013 року він, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області, (свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] ). У 2020 році Рішенням Бориславського міського суду Львівської області № 438/1103/20 (2/438/344/2020), їх шлюб розірвано. За час перебування в шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] (копія свідоцтва про народження Серія [NUMBER] ). Між ними дійсно була домовленість, що він буде добровільно надавати кошти на утримання сина та дозволив їм проживати у своїй квартирі до досягнення сином повноліття. Впродовж останніх років, відповідач [PERSON] не займається вихованням сина, оскільки фактично проживає за межами України. Оскільки син [PERSON] , зареєстрований та проживає у квартирі, яка належить йому на праві власності та знаходиться на його утриманні, тому він припинив надавати кошти відповідачці. Він переконаний, що син повинен залишитися проживати разом з ним в належній йому квартирі. Він любить свого сина і має змогу забезпечити його всім необхідним. Він постійно слідкую за його станом здоров`я, його розвитком, виховує та піклується про нього, у нього з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Вважає, що розлучення дитини (сина) з батьком та зміна місця проживання, звичної комфортної обстановки може негативно вплинути на його подальший розвиток. Мати дитини перебуває за межами України та не може забезпечити йому належні умови проживання. Вона не цікавиться життям дитини, зрідка лише телефонує, фінансово не допомагає, оскільки не має постійної роботи та заробітку, займається виключно своїми справами та життям, родиною та дитиною не цікавиться. Крім того, відповідачка сама покинула родину та перестала проживати однією сім`єю, виховувати та утримувати сина не бажає та не спроможна, тобто, не виконує свої батьківські обов`язки, самоусунувшись від виховання сина. Поведінка відповідачки до членів своєї сім`ї характеризується байдужістю. Вона легковажна, емоційна та не врівноважена. Зазначив, що він веде здоровий спосіб життя, фінансово забезпечую життя та розвиток сина, ніколи не позбавлявся батьківських прав, не зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, не страждає будь-якими психічними розладами, до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, а тому просить визначити місце проживання сина разом з ним. В судове засідання сторони не з`явилися, надіславши на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків. Згідно ст. 13 ЦПК України- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. У відповідності до ст. 51, ст. 52 Конституції України - батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні. Відповідно до ч.3 ст.11 розділу III Закону України Про охорону дитинства - предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 Сімейного Кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України (із змінами в редакції Закону України № 2037-VIII від 17.05.2017 року) - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 -Х11 від 27.02.1991 року), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Судом встановлено, що сторони з 13.06.2013 року перебували у шлюбі, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції у Львівській області, про свідчить копія свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 13.06.2013 року У 2020 році Рішенням Бориславського міського суду Львівської області № 438/1103/20 (2/438/344/2020), їх шлюб було розірвано. За час перебування в шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 03.08.2015 року. Судом взято до уваги той факт, що від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 03.08.2015 року. Місце проживання дитини зареєстровано в будинку [ADDRESS] , що стверджується витягом з реєстру територіальної громади від 12.06.2024 року. Вказані обставини також підтверджуються долученими до матеріалів справи доказами, зокрема: Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; Витягом з реєстру територіальної громади, щодо місця реєстрації малолітнього [PERSON] ; Актом обстеження умов проживання, складеним комісією СуСД Бориславської міської ради; письмовими поясненнями [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» , діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Оскільки сторони під час розгляду справи виявили бажання, що їх неповнолітня дитина після розірвання шлюбу залишається проживати разом з батьком - позивачем ( відповідачем за первісним позовом) по справі, так як більш прив`язаний до нього, зазначені вище обставини не заперечуються і матір`ю дитини, яка проживає окремо від них, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання своєї дитини та його перебування на повному фінансовому утриманні батька, відтак аналізуючи викладене, судом встановлено, що оскільки неповнолітня дитина проживає з позивачем ( відповідачем за первісним позовом) та відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька або за конкретною адресою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свогю матір`ю, отже, правові підстави, передбачені вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір`ю відсутні. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім того, судом враховано той факт, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріальному - побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначити місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Таким чином, судом встановлено, що позивачкою ( відповідачкою за зустрічним позовом) не було виконаного свого обов`язку, що доведення тих обставин, на які вона посилалася в обґрунтування своїх вимог. Остання не довела того, що її колишній чоловік не надає матеріальну допомогу, не бере участі у вихованні сина, а навпаки судом встановлено, що позивач ( відповідач за первісним позовом) самостійно виховує та утримує свого неповнолітнього сина , мати залишила його проживати з батьком, самоусунулася від виховання та утримання останнього, відтак в задоволенні первісних позовних вимог про стягнення аліментів слід відмовити, а визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] саме з батьком, [PERSON] , [INFO] , відповідатиме його інтересам і сприятиме його гармонійному розвитку в спокійному та безпечному середовищі, тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дитини.

Outcome: dismissed