Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшов позов [PERSON] (надалі - позивач) до [PERSON] (надалі - відповідач), відповідно до якого позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 50 000 гривень щомісячно, починаючи з грудня 2014 року і до досягнення дітьми повноліття. Позивач зазначає, що перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] з 2007 по 2014 рік, і їх шлюб було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області. У шлюбі народилися троє синів, які проживають разом з позивачем. Відповідач не надавав матеріальної допомоги для утримання дітей, хоча зобов`язаний нести рівні обов`язки у вихованні та утриманні спільних дітей. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач фактично проживає окремо з грудня 2014 року, не надає належної фінансової допомоги на утримання дітей, а тому позивач просить стягнути аліменти в розмірі 50 000,00 гривень щомісячно, починаючи з грудня 2014 року і до повноліття синів. Ухвалою судді від 09.10.2023 року за цим позовом відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву [PERSON] , який надійшов на адресу суду 07.02.2024 р., заперечує проти позовних вимог, вказуючи такі підстави. Відповідач стверджує, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що діти фактично проживають разом із нею. Відсутність встановленого факту спільного проживання дітей з позивачем виключає можливість звернення до суду із позовною вимогою про стягнення аліментів на підставі ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України. Відповідач стверджує, що протягом періоду, зазначеного в позовній заяві, він здійснював належне піклування про дітей та надавав фінансову підтримку. Це підтверджується тим, що діти зареєстровані та проживають у будинку, який належить позивачу, а також тим, що відповідач оплачував туристичні та оздоровчі поїздки для дітей за кордон. Відповідач зазначає, що розмір аліментів має бути пропорційним його реальним доходам і фінансовим можливостям. Відповідач вважає, що вимога позивача щодо стягнення 50 000 гривень щомісячно є надмірною та необґрунтованою. Крім того, обставини, на які посилається позивач для обґрунтування цього розміру аліментів, не підтверджені належними та допустимими доказами, що відповідало б вимогам процесуального законодавства. Надалі, у зв`язку із поданою до суду зустрічною позовною заявою відповідача постановлено ухвалу суду від 09.02.2024 року, якою прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва. 29.05.2024 року закрито підготовче провадження. Ухвалою суду від 12.08.2024 року заяву представника позивача за зустрічним позовом адвоката Танащука Максима Володимировича про залишення зустрічного позову без розгляду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів залишено без розгляду. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 07.03.2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис № 354 від 07.03.2007 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києві, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києві. У шлюбі сторін народились: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосївського районного управління юстиції м. Києва від 12.10.2007р.); [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 18.04.2011р.), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 11.03.2013р.). Комісією у складі начальника служби у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського р-ну Київської області Кучерук О., головного спеціаліста ССД Козинської селищної ради Коваль К. на підставі звернення [PERSON] був складений акт №36 обстеження умов проживання від 23.05.2023 року. У ході обстеження було встановлено, що за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON] разом із трьома дітьми: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які мають постійне місце реєстрації за цією адресою. Умови проживання дітей визнані належними: житло має 5 кімнат, створені відповідні умови для їхнього виховання та розвитку, зокрема наявні іграшки, література та місця для відпочинку й навчання. Заперечуючи твердження позивача про проживання дітей разом із [PERSON] , відповідач надав копію акту №113 обстеження умов проживання від 02.02.2024 року., яким комісією у складі начальника служби у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського р-ну Київської області Кучерук О., головного спеціаліста служби у справах дітей Козинської селищної ради Белінської Ю. на підставі звернення [PERSON] в ході обстеження було встановлено, що за адресою [ADDRESS] мають постійне місце реєстрації за цією адресою: [PERSON] (батько), [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (син). Умови проживання дітей визнані задовільними. За висновком комісії: «Зі слів батька, [PERSON] планує найближчим часом повернути дітей за місцем їх реєстрації. Станом на сьогодні діти проживають окремо від батька». З витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані такі особи: [PERSON] , дата народження: [INFO] [PERSON] , дата народження: [INFO] [PERSON] , дата народження: [INFO] [PERSON] , дата народження: [INFO] . Дата реєстрації [PERSON] за цією адресою - 13.11.2023 р. Таким чином, сукупність встановлених обставин дає підстави вважати, що спільні діти сторін фактично проживають із позивачем. Зокрема, на підставі акту обстеження умов проживання, наданого [PERSON] , комісією було встановлено факт проживання дітей з матір`ю. Водночас акт, наданий відповідачем, не містить доказів, які б спростовували ці обставини. При цьому факт реєстрації місця проживання дітей за адресою реєстрації місця проживання батька не є достатнім доказом їх фактичного проживання не з матір`ю. З відомостей про право власності на нерухоме майно від 27.10.2023 року вбачається, що відповідач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 505,3 кв.м, із житловою площею 159,7 кв.м. Дата реєстрації права власності - 20.11.2013 р. Також вказано, що станом на 25.10.2023 року на дане нерухоме майно накладено арешт у зв`язку з рішенням державного виконавця Голосіївського відділу виконавчої служби. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, і виплачуються щомісячно. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності в нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Судом встановлено, що відповідач є працездатною особою, володіє житловим будинком та не має на утриманні інших осіб, окрім спільних неповнолітніх дітей сторін, які проживають з матір`ю. З урахуванням встановленого Сімейним кодексом України обов`язку батьків щодо матеріального забезпечення дітей, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення аліментів, оскільки її права на отримання аліментів підтверджені в ході судового розгляду та підлягають захисту в судовому порядку. Щодо заявленої позивачем суми аліментів у розмірі 50 000 грн. щомісяця, суд вважає, що, виходячи з матеріалів справи, зазначений розмір є завищеним та може призвести до порушення прав відповідача. З огляду на це, суд дійшов висновку, що підляглає встановленню інший розмір аліментів, виходячи з наступних правових та фактичних обставин. Так, [PERSON] є працездатним, що означає здатність отримувати дохід і забезпечувати фінансові потреби дітей. Відповідно до копії наказу № 27-к від 14.11.2023 р. про прийняття на роботу, [PERSON] прийнятий на посаду заступника Генерального директора ТОВ «Адвокатська компанія «Ювіто-Туреччина» з 14.11.2023 за основним місцем роботи з посадовим окладом 7200 грн. на місяць. Наявність житлового будинку площею 505,3 кв.м свідчить про певний рівень матеріального забезпечення. Незважаючи на те, що будинок арештований у рамках виконавчого провадження, сам факт володіння таким майном може свідчити про потенційні фінансові ресурси. При цьому, суд вважає, що першочерговим є забезпечення належного рівня життя та розвитку дітей. Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року встановлено прожитковий мінімум: для дітей віком до 6 років - 2?563 грн.; для дітей віком від 6 до 18 років - 3?196 грн. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років становить 1?598 грн (50% від 3?196 грн). Для трьох дітей це складає 4?794 грн. Встановлення аліментів у розмірі 50?000 грн. на місяць при офіційному доході відповідача в 7?200,00 грн. є необґрунтованим і неспівмірним з його фінансовими можливостями. Суд зобов`язаний забезпечити баланс між інтересами дітей та можливостями платника аліментів. Встановлений розмір аліментів має бути справедливим і не порушувати прав жодної зі сторін. Враховуючи офіційний дохід відповідача, суд вважає обґрунтованим визначити розмір аліментів у сумі 5 000,00 грн. на місяць. Такий розмір відповідає потребам дітей і не перевищує реальні фінансові можливості відповідача. Відповідач, отримуючи щомісячний дохід у розмірі 7 200,00 грн., здатний забезпечити сплату аліментів у зазначеній сумі, залишаючи достатню кількість коштів для задоволення власних життєвих потреб, зокрема з урахуванням наявності в нього житлової площі. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів за минули час суд приходить до висновку, що вона не доведена належними доказами, а тому задоволенню не підлягає, оскільки стягнення аліментів за минулий час передбачено ст. 79 СК України за наявності таких умов. Так, ч. 2 ст. 79 СК України встановлено, що якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік. Позивач мала надати суду докази того, що вона зверталася до відповідача з вимогою про сплату аліментів або вживала інших заходів для їх отримання (листування, заяви, повідомлення тощо), а [PERSON] , відповідно, ухилявся від виконання свого обов`язку щодо утримання дітей. Крім того, заявлений до стягнення період значно перевищує термін в один рік. Оскільки, у встановлений процесуальний законодавством порядок такі докази не були надані, отже, відсутні правові підстави для прийняття рішення про стягнення аліментів з 09.12.2014 року, а тому в задоволенні цієї частину позову слід відмовити за недоведеністю та безпідставністю. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Вбачається, що позивач звернулась до суду 06.10.2023 року, таким чином, аліменти будуть стягуватися з 06.10.2023 року і до досягнення дітьми повноліття. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, згідно з наведеною нормою закону, дане рішення підлягає негайному виконанню у межах місячного розміру аліментів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial