Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва на підставі ухали Дарницького районного суду міста Києва надійшов позов [PERSON] , за результатом розгляду якого позивач просить суд поновити [PERSON] на посаді касира торгівельного залу магазину м. Київ, вул. 1. Мазепи,7-ж з 29 серпня 2022 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати завдану моральну шкоду, яку позивач оцінує в розмірі 5 000,00 гривень. В обґрунтування позову вказує, що позивач був звільнений з роботи 29 серпня 2022 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, яка передбачає звільнення за прогул без поважних причин. Підставою для звільнення був нібито прогул, однак [PERSON] стверджує, що в цей період (з 3 травня 2022 року по 30 серпня 2022 року) він перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується медичною довідкою. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки він був на лікуванні і, відповідно, не міг бути присутнім на роботі, що свідчить про відсутність на роботі з поважної причини. Крім того, він має інвалідність 2 групи, про що повідомив роботодавця під час прийому на роботу. За таких умов його звільнення без врахування стану здоров`я порушує законодавство. Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України звільнення працівника за певними підставами, в тому числі за п. 4 ст. 40 КЗпП, можливе тільки за згодою профспілкового органу, членом якого є працівник, однак така згода не була надана, що є додатковою підставою для визнання звільнення незаконним. Позивач також зазначає, що звільнення завдало йому моральної шкоди, оскільки воно було несправедливим і призвело до необхідності звертатися до суду для захисту своїх прав. На підставі ст. 237-1 КЗпП України він вимагає відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. Ухвалою судді від 06.02.2024 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, вказаною ухвалою суду витребувано у Фізичної особи - підприємця [PERSON] графік виходу на роботу [PERSON] з 16.04.2022 року по 29.08.2022 року; наказ про прийняття [PERSON] на роботу; довідку про заробітку плату з 16.04.2022 року по 29.08.2022 року. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем реєстрації адреси відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, матеріалів на виконання ухвали про витребування доказів справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 29.08.2022р. ФОП [PERSON] був винесений наказ №20 про припинення трудового договору з [PERSON] , який перебуває на посаді касира торговельного залу в магазині за адресою: [ADDRESS] , через прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. З конверту, яким був направлений наказ №20 від 29.08.2022 вбачається, що останній був направлений на адресу позивача 02.09.2022 р., при цьому відомостей про дату отримання наказу позивачем матеріали справи не містять. Довідка №061-1835/04.01 від 30.08.2022 року, видана Центром медичної практики та судових експертиз, підтверджує, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у психіатричному відділенні з 3.05.2022 року по 30.08.2022 року. Згідно з висновком спеціалістів, [PERSON] страждав на виражений психічний синдром, який заважав виконанню ним професійних обов`язків у магазині «One Price». Висновок також зазначає, що психічний стан [PERSON] міг бути викликаний конфліктною ситуацією, яка виникла між керівництвом магазину та самим [PERSON] . Довідка МСЕК від 09 січня 2019 року підтверджує, що [PERSON] має другу групу інвалідності з діагнозом, що вказує на потребу у спеціальних умовах праці на період ремісії. Суд приходить до висновку, що позивач був відсутній на роботі з поважних причин, оскільки з 3.05.2022 року по 30.08.2022 року він перебував на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні, що підтверджується довідкою Центру медичної практики та судових експертиз. Також враховано, що позивач має другу групу інвалідності, що потребує спеціальних умов праці, що було підтверджено довідкою МСЕК від 9.01.2019 року. Виходячи з цих обставин, звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин є необґрунтованим. Разом із тим, для судового захисту в разі пропущення строку звернення до суду необхідно, щоб позивач заявив клопотання про поновлення такого строку і щоб суд визнав строк пропущеним із поважних причин, поновив його. Вбачається, що позивач був звільнений 29.08.2022 р., а оскаржуваний наказ надісланий на адресу відповідача 02.09.2022 р., та ним отриманий, що вбачається з матеріалів цієї справи. Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Разом із тим, Прикінцевими положеннями КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до Постанови КМУ в ід 27 червня 2023 р. № 651 вирішено відмініти з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. А тому місячний строк на звернення до суду із трудовим спором розпочався з 01.07.2023 р., при цьому, як вбачається, позивач звернувся до суду лише 18.11.2023р. шляхом направлення цієї позовної заяви засобами поштового зв`язку, оскільки на конверті міститься відбиток штемпеля працівника АТ «Укрпошта» датований 18.11.2023 р. Про наявність поважних причин пропуску такого строку в період з 01.07.2023 року до 18.11.2023 року (час звернення до суду) позивач не вказав. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України). Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України). Отже, повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно випадків звільнення працівника і встановлює альтернативу: у такому випадку строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, залежно від того, яку з цих дій було вчинено раніше. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що: «строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк… якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку». Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (див. постанови Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 243/9604/18 (провадження № 61-14423св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 203/2276/19 (провадження № 61-8269св20), від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18 (провадження № 61-9199св20). У постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) зазначено, що у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами». Тому суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, однак ним не доведено наявності обставин, які б об`єктивно перешкоджали йому, як звільненому працівнику, в реалізації його права на оскарження рішення роботодавця про звільнення, у визначений статтею 233 КЗпП України строк для звернення до суду з відповідним позовом, тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у зв`язку з пропуском установленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду з цим позовом. Підстав для визнання строку пропущеним із поважних причин судом не встановлено. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню також не підлягає, оскільки вказана вимога є похідною від вимоги про поновлення позивача на роботі, в задоволенні якої відмовлено.

Outcome: dismissed