Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 17.05.2024 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та стягнення моральної шкоди, в якій просив стягнути з відповідача недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 6269,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.12.2008 по 17.02.2012 у розмірі 80092 грн., та 10000 грн. моральної шкоди спричиненої не проведенням повного розрахунку. В обґрунтування позову позивач [PERSON] вказує, що з 23.06.1971 по 22.12.2008 пропрацював на різних посадах у ПрАТ «ПівнГЗК», а саме: \~машиністом та слюсарем з ремонту обладнання. 22.12.2008 був звільнений з підприємства у зв`язку із виходом на пенсію. В 2023 році він дізнався, що має право на вихідну допомогу при звільненні, відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008, оскільки він пропрацював на підприємстві відповідача понад 25 років і був звільнений, в зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. Відповідно до довідки наданої відповідачем середньогодинна заробітна плата позивача перед звільненням за два останні місяці становила 12,15 грн. при 8 годинному робочому дні, середньоденна заробітна плата становить 97,20 грн.\~За період не проведення повного розрахунку, а саме з 23.12.2008 по 09.02.2024 період не проведення повного розрахунку становить 3 957 робочих днів. При середньоденній заробітній платі 97 грн. 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 384 620 гривень (середньоденна заробітна плата 97 грн. 20 коп. * 3957 робочих днів не проведення повного розрахунку), але виходячи із засад скромності, справедливості та відшкодування відповідачем [PERSON] невиплаченої суми одноразової допомоги при звільненні, з врахуванням великих інфляційних процесів які відбулися за останній період просить суд стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 80 092 гривень, за період з 23.12.2008 по 17.02.2012 (824 робочих днів) із розрахунку: 97 грн. 20 коп. середньоденна заробітна плата х 824 робочих днів. У 2023 році позивач дізнався, що відповідач неповністю розрахувався з ним при звільненні з підприємства, що спричинило йому моральні страждання та переживання, оскільки він тривалий час пропрацював у відповідача, працював сумлінно, добросовісно виконував свої трудові обов`язки, не допускав порушень трудової дисципліни, дотримувався трудового законодавства, а натомість відповідач в свою чергу порушував законодавство про оплату праці. В зв?язку із порушенням відповідачем обов?язків щодо оплати праці, позивачу була спричинена моральна шкода, яку оцінює в розмірі 10 000 грн. Кошти, які йому були не доплачені він міг би направити на своє лікування, свій чи сім?ї відпочинок, на своє посилене харчування, оскільки робота у відповідача була важка, шкідлива та забирала багато сил. Стислий виклад заперечень відповідача. 13.06.2024 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Єгорова О.Ю. надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «ПівнГЗК», у зв`язку із спливом строку позовної давності. Вважає, що посилання на невиконання Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу 2007-2008 років є необґрунтованим, оскільки позивач звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію 22.12.2008. Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України, одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, і середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні не належить до фонду оплати праці, тому до цих вимог застосовується строк позовної давності. Також, зазначає, що посилання позивача на п 6.1 Галузевої угоди, як на правову підставу для задоволення своїх позовних вимог, вважає неправомірним, оскільки ПрАТ «ПівнГЗК» не є стороною цієї угоди, і, відповідно, її підписантом. Крім того, просить до позовних вимог застосувати принцип співмірності між розміром недоплати одноразової допомоги та розміром середнього заробітку на час затримки при розрахунку при звільненні. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] у період з 23.06.1971 по 22.12.2008 (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посадах: \~машиністом та слюсарем з ремонту обладнання на Північному гірничо-збагачувальному комбінаті ім.. Комсомолу України (правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК»), зазначені обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 8-10). Згідно запису у трудовій книжці, [PERSON] був звільнений з підприємства 22.12.2008 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38\~КЗпП України (а.с.10 зворот). Позивачу [PERSON] за грудень 2008 року при звільненні з підприємства відповідача, допомога при виході на пенсію не виплачувалась, що підтверджується довідкою про виплату заробітної плати позивача (а.с.11). Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №488 від 15.09.2023, середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] за період з 01.10.2008 по 30.11.2008 склала 2089,80 грн., середньогодинна заробітна плата за період з 01.10.2008 по 30.11.2008 склала 12,15 грн., визначення середньоденної заробітної плати не є можливим, оскільки на підприємстві ведеться підсумований облік робочого часу (а.с.12). Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати (а.с. 14). \~ \~ \~ \~Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень ст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року №3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9\~цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16\~КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, така ж норма передбачена і колективним договором, однак колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умова Галузевої Угоди, оскільки суттєво зменшує розмір одноразової допомоги при звільненні із підприємства за власним бажанням при виході на пенсію. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] пропрацював на підприємстві відповідача понад 36 років та був звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. Таким чином, суд приходить до висновку, що на позивача [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №488 від 15.09.2023, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 2089,80 грн. (а.с.12). Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача не сплачено вихідну допомогу, тому вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 6269,40 грн. (2089,80 грн.х3=6269,40 грн.). Положеннями ст.47\~КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, провадження № 11-1210апп19. Щодо стягнення з відповідача відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Так, згідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №488 від 15.09.2023, середньогодинна заробітна плата перед звільненням [PERSON] становила 12,15 грн., та середньоденна заробітна плата становить 97,20 грн., при 8 годинному робочому дні. Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктами 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку унормовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку). Як вбачається із матеріалів справи, період затримки розрахунку при звільненні з 23.12.2008 по 09.02.2024 становить 3957 робочих днів, однак позивач просить стягнути лише за період з 23.12.2008 по 17.02.2012, що становить 824 робочих дня, тому обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути здійснено наступним чином: 824 (робочі дні) х 97,20 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) = 80092 грн., який слід стягнути з ПрАТ "ПівнГЗК". Щодо клопотання представника відповідача про застосування принципу співмірності до розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити, що період затримки розрахунку складав з 23.12.2008 по 09.02.2024, проте позивач просить стягнути лише за період 23.12.2008 по 17.02.2012, тому суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 80092 грн. вже є співмірним та його зменшення є недоцільним. Стосовно заяви представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд зазначає наступне. Рішенням № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Таким чином, оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 215/1270/16-ц (провадження №61-14727св18). Отже, враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена [PERSON] , у зв`язку з виходом на пенсію, за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право при звільненні на пенсію згідно з умовами Колективного договору та Галузевої Угоди, суд вважає, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком у відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України. Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали. Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, згідно з ч.1, п. 2 ч.2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] внаслідок порушення його права на належну оплату праці завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях через невиплату вихідної допомоги при звільненні як джерела для існування, суд, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, взявши до уваги вимоги розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, про стягнення з відповідача 1000 грн. моральної шкоди, що відповідатиме інтересам позивача та буде співмірним завданим моральним стражданням. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь позивача, сплачений останнім судовий збір у сумі 1211,20 грн. На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України,

Outcome: partial