Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулась до суду із первісним позовом до відповідача, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 20 жовтня 1990 року між сторонами по справі було укладено шлюб. Зазначала, що вона з 1989 року була працевлаштована, у шлюбі із відповідачем народила двох дітей, як вже повнолітні, дбала про добробут та затишок в родині. Однак з віком стан її здоров`я погіршився, вона лікувалась та у 2020 році МСЕК їй було встановлено II групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково. Позивачка подала до суду заяву про розірвання шлюбу. При цьому в шлюбі за спільні кошти у спільну власність сторонами по справі було придбано чотирьох кімнатну квартиру, розташовану в [ADDRESS] (загальна площа 76,5 кв. м., житлова площа 46,6 кв. м.), яка була оформлена на [PERSON] . При цьому вказана квартира була набута за сімейні кошти та для родини сторін, яка складалась з подружжя сторін та їх дітей, які усі проживали у такій квартирі. [PERSON] була у спірній квартирі з грудня 2003 року. Натомість, сімейні стосунки між позивачем та відповідачем погіршились, тому позивачка мешкає окремо, а вирішити питання щодо поділу майна, набутого під час шлюбу в позасудовому порядку, можливості немає, через що позивачка вимушена звернутися до суду зі вказаним позовом задля захисту свого права на 1/2 частку придбаної у шлюбі в спільну власність подружжя квартири. На підставі викладеного просила визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири по [ADDRESS] . Не погоджуючись із позовом представник відповідача подав відзив на первісний позов, де вказував, що сторони не мешкають з грудня 2021 року разом, не маючи спільного побуту та бюджету. Однак [PERSON] не включила до спільного майна, що підлягає врахуванню при поділі, грошові кошти в сумі 10200 доларів США, які [PERSON] купував для сімейних заощаджень, які у вересні 2021 року забрала у нього позивачка разом із міжкімнатними дверима, побутовою технікою, меблями, кондиціонером, пральною машиною, телевізором, а всьогоина загальну суму близька 3000 доларів США. Отже, [PERSON] забрала рухомого майна та грошей на загальну суму 505658,04 грн., вартість 1/2 частки якого становить 252829,02 грн., які просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Крім того за даним фактом [PERSON] не звертався до поліції, оскільки [PERSON] до цього писала йому письмові заяву із тим, що не буде претендувати на квартиру по [ADDRESS] , яка була придбана саме за особисті кошти [PERSON] від 1 липня 2003 року. При цьому доходи родини сторін не дозволяли робити заощадження. Отже, кошти для купівлі спірної квартири були набуті в обмін на приватизаційний майновий сертифікат при приватизації ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго". Додавав, що [PERSON] при цьому має в особистій власності двокімнатну кв. [ADDRESS] та трикімнатну кв. [ADDRESS] , право власності на які вона набула під час шлюбу із [PERSON] . Крім того не погоджувався із тим, що вартість спірної квартири становить більше 800 000 грн. На підставі переліченого просив суд відмовити у задоволенні первісного позову [PERSON] повністю. У відповіді на відзив представник позивача, адвокат Кафтасьєва Г. В., вказувала, що [PERSON] наполягає на тому, що квартира по [ADDRESS] була придбана за спільні кошти, тому є спільною сумісною власністю. При цьому не погоджувалась із тим, що відповідачем було придбано квартиру за кошти, які він отримав від продажу акцій, оскільки лише один договір був укладений безпосередньо ним на суму 5250 грн., другий його батьком, а третій взагалі знайомою відповідача. При цьому спірна квартира була придбана за 25000 грн. від 1 липня 2003 року, а продаж акцій відбувся 12 грудня 1997 року, тому квартира була придбана через шість років після продажу ним акцій. Додавала, що відповідач та їх двоє дітей до придбання у спільну власність квартиру по [ADDRESS] проживали в своїй двокімнатній квартирі, отриманої родиною та приватизованою по [ADDRESS] , яка була продана у 2003 році за 5000 доларів США, тобто за ті ж 5000 доларів США була придбана квартира, яка знаходиться по [ADDRESS] . Твердження відповідача про те, що кошти в сумі 10200 доларів США підлягають розподілу як спільне майно сторін, є безпідставними, оскільки позивачу про наявність вказаних грошових коштів у відповідача не було відомо. Отже, жодні грошові кошти позивачка у відповідача не забирала, оскільки в останні роки відповідач не надав їй кошти, коли її стан здоров`я погіршився у 2018 році та вона з 2019 по 2023 рік важко хворіла. Додавала, що твердження відповідача про те, що позивачка забрала з квартири побутову техніку та меблі на суму 3000 доларів США безпідставні. Так дійсно підтверджувала, що в спірній квартирі було придбано пральна машина, бойлер, унітаз, газова плита, кондиціонер, ліжко та телевізор, але всі ці побутові речі були подаровані позивачці безпосередньо їх дітьми, [PERSON] та [PERSON] . Отже, позивачка коли виїхала із такої квартири, то забрала побутові речі, які були їй подаровані дітьми та свої речі. Частину речей із собою забрала спільна для сторін донька, [PERSON] , яка за свій власний кошт купувала побутові речі та здійснювала ремонт у двох кімнатах, яка при виїзді з такого житла забрала сама свої речі. Крім цього в користуванні відповідача в спірній квартирі залишилися інші меблі, кухонний гарнітур, холодильник, мікрохвильова пічка, газова плита, бойлер, сантехніка. Зауважувала, що зі свого боку відповідач не надав доказів щодо визначення вартості спірної квартири, з оцінкою якої він не згоден. Також вказувала, що позивачка витрати відповідача на правничу допомогу не визнає, тому заперечує проти їх стягнення з неї. Крім того відповідачем не був долучений до відзиву на позовну заяву акт приймання-передавання наданих йому адвокатом послуг. На підставі наведеного просила суд заявлені позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. У зустрічному позові представник відповідача, адвокат Амельчишин О. В. вказував, що [PERSON] не включила до спільного майна, що підлягає врахуванню при поділі майна сторін, грошові кошти в сумі 10200 доларів США, які [PERSON] купував для сімейних заощаджень колишнього подружжя сторін, які у вересні 2021 року вона забрала у нього разом із міжкімнатними дверима, побутовою технікою, меблями, кондиціонером, пральною машиною, телевізором, а загалом на суму близька 3000 доларів США. Отже, [PERSON] забрала рухомого майна та грошей на загальну суму 505658,04 грн., вартість 1/2 частки яких становить 252829,02 грн., які він просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Крім того за даним фактом [PERSON] не звертався до поліції, оскільки [PERSON] до цього писала йому письмові заяву з тим, що не буде претендувати на квартиру по [ADDRESS] , яка була придбана за особисті кошти [PERSON] 1 липня 2003 року. Так доходи родини сторін не дозволяли робити заощадження. Отже, кошти для купівлі спірної квартири були набуті в обмін на приватизаційний майновий сертифікат при приватизації ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго". Додавав, що [PERSON] при цьому має в особистій власності двокімнатну кв. [ADDRESS] та трикімнатну кв. [ADDRESS] , право власності на які вона набула під час шлюбу із [PERSON] . Крім того не погоджувався із тим, що вартість спірної квартири становить більше 800 000 грн. На підставі переліченого просив суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] на квартиру по [ADDRESS] . Також просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 252829,02 грн. як компенсацію вартості 1/2 частки майна, яке залишилось у [PERSON] . У відзиві на зустрічний позов представник [PERSON] , адвокат Кафтасьєва Г. В., не визнаючи вимоги [PERSON] , вказувала, що позивачка заперечує, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі за кошти, отримані від продажу відповідачем акцій «Дніпрообленерго», бо квартира по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю колишнього подружжя сторін, а суми коштів від продажу акцій відповідачу не вистачає для придбання спірної квартири, яка була придбана через 6 років після продажу ним своїх акцій. Натомість, кошти для придбання квартири були набуті родиною сторін внаслідок продажу в 2003 році приватизованої ними квартири по [ADDRESS] за 5000 доларів США. [PERSON] при цьому не була обізнана про 10200 доларів США відповідача та не забирала їх у нього. Також заперечувала, що позивачка забрала з квартири побутову техніку та меблі відповідача, оскільки вона, коли виїжджала з квартири, то забрала техніку та майно, що їй подарили її діти. Отже, діти подарували їй наступне майно: пральну машина, бойлер, унітаз, газову плиту, кондиціонер, ліжко та телевізор, які не були спільним майном сторін. Натомість, у користуванні відповідача в квартирі залишилися меблі, кухонний гарнітур, холодильник, мікрохвильова пічка, газова плита, бойлер, сантехніка. Додавала, що спірна для сторін донька, [PERSON] , за свої кошти купувала деякі побутові речі та здійснювала ремонт у двох кімнатах спірної квартири, тому коли вона переїжджала з такої квартири, то із собою забрала свої речі та меблі. Крім того заперечувала проти посилань представника відповідача на наявність розписки позивачки щодо відсутності у неї претензій до спірної квартири, оскільки законом визначений порядок поділу нерухомого майна подружжя, який проводиться шляхом укладання договору про поділ майна подружжя, який посвідчується нотаріально або в судовому порядку. Отже, вона не визнає вимоги позивача за зустрічним позовом, вважаючи їх безпідставними, бо відповідач не надав перелік такого майна, докази його придбання під час шлюбу та його вартість. До того відповідач не окреслив інше вартісне майно, набуте подружжям сторін під час шлюбу. Таким чином просила суд в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача, адвокат Кафтасьєва Г. В., вказувала в суді, що кв. [ADDRESS] була придбана за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] . При цьому [PERSON] була при укладенні договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна. Зазначала, що відповідач не довів, що саме його особисті кошти були витрачені на придбання спірного спільного сумісного майна сторін, даної квартири. При цьому мати відповідача не дарувала грошові кошти [PERSON] на придбання спірної квартири. Так вважала, що при продажу акцій [PERSON] не міг придбати квартиру, оскільки суми за акції йому не вистачало. Також зазначала, що [PERSON] не довів, що у нього були грошові накопичення, не довів наявність у нього рухомого майна у квартирі та відповідно не довів його вартість. Крім того зазначала, що спільні для сторін діти придбавали їм майно та речі, які у квартирі [ADDRESS] . Вказувала, що розписку про відсутність претензій щодо кв. [ADDRESS] [PERSON] писала на емоціях через побутовий конфлікт. Таким чином просила суд задовольнити позов [PERSON] повністю та відмовити в позові [PERSON] . Представник відповідача, адвокат Амельчишин О. В., заперечував проти вимог [PERSON] та підтримував позовні вимоги [PERSON] , які просив суд повністю задовольнити. Стверджував при цьому, що кв. [ADDRESS] [PERSON] придбав за свої кошти, оскільки спільних коштів у подружжя сторін не було на придбання даної квартири. Крім того дохід відповідача був більшим за зарплату позивачки. Також позивачка не мала претензій до того, що спірна квартира є власністю саме відповідача, оскільки знала, що за кошти матері [PERSON] була придбана кв. [ADDRESS] . Зазначав, до майно та речі у кв. [ADDRESS] було наявне те, що вказане у позовній заяві, а також у такій квартирі були кошти в доларах США, які накопичив з власних коштів відповідач. При цьому вказані грошові кошти з квартири [PERSON] забрала [PERSON] . Однак він не звертався до поліції, оскільки позивачка є матір`ю його з нею спільних дітей. Таким чином оскільки з його квартири позивачка забрала гроші та майно, то вона повинна йому відшкодувати вартість такого майна. Відповідач [PERSON] , допитаний в якості свідка, вказував у суді, що він із позивачкою подарували стару ними приватизовану квартиру, щоб віддати борг, що мала його родина. Так він позичав кошти у такої особи, бо родина мала фінансові труднощі. Отже, накопичився велика сума боргу до 2003 року, десь 5000 доларів США, який вирішили віддати шляхом дарування їх приватизованої квартири. Натомість, гроші на придбання квартири [ADDRESS] були отримані внаслідок продажу акцій, отриманих [PERSON] та його батьками від "Дніпрообленерго". На цій підставі писала розписку [PERSON] , що вона не претендує на таку квартиру, бо спільні кошти подружжя сторін не були використані на придбання такого житла. Однак, не заперечував, що приводом для написання такої розписки [PERSON] стало зникнення зі спірної квартири 2000 доларів США, внаслідок чого у сторін відбувся конфлікт. При цьому позивачка не працювала до 2005 року, а грошей родині постійно не вистачало. Лише з 2005 року позивачка почала працювати із відповідачем на ДТЕК. Таким чином він та його батьки продали у 1997 році свої акції, а гроші перевели у долари США, які були витрачені на придбання кв. [ADDRESS] . При цьому кошти до придбання такої квартири зберігались у батьків відповідача. Отже, спірну квартиру він придбав у своїх знайомих за 5000 доларів США. При цьому він витратив своїх 3500 доларів США, а його батьки доклали ще 1500 доларів США, оскільки його батьки продали свої акції за 3500 доларів США. Так його мати дала спочатку завдаток 100 доларів США за таку квартиру [ADDRESS] , потім він із своєю матір`ю дав продавцям 3300 доларів США та 500 грн. 29 травня 2003 року, а далі залишок коштів передали покупцям 24 червня 2003 року. Про передачу коштів за спірну квартиру писались розписки. Вважав, що позивачка не має права на кв. [ADDRESS] , оскільки квартира купувалась за кошти відповідача та його батьків. Додавав, що він в подальшому купував та зберігав у шафі спірної квартири долари США в сумі 10200 доларів, які він заробив на підробітках, які, натомість, після переїзду позивачки зникли зі спірної квартири. Крім грошей [PERSON] забрала з квартири [ADDRESS] речі та меблі, зокрема, пральну машинку, телевізор, кондиціонер, мікрохвильова піч, унітаз ліжко, меблі доньці, які всі саме він придбавав. Все вказане у зустрічному позові майно та гроші зникли з квартири [ADDRESS] , коли він повернувся з відрядження в вересні 2021 року. Просив суд задовольнити його позов та відмовити у позові [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: нерухоме майно; транспортні засоби; грошові кошти. За положеннями ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Судом встановлено, що з 20 жовтня 1990 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 21 грудня 2023 року, яке набуло чинності 22 січня 2024 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу сторін, актовий запис № 1249 від 20 жовтня 1990 року, та рішенням суду по справі № 212/4839/23. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.08.2003 р. вбачається, що [PERSON] є власником чотирьох кімнатної квартири (загальна площа 76,5 кв. м., житлова площа 46,6 кв. м.), розташованої по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2003 року, посвідченого нотаріально, що підтверджується копією технічного паспорту на таке житло та копією такого договору купівлі-продажу від 1 липня 2003 року витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.02.2006 року, реєстр нотаріусу № 1994, за яким [PERSON] придбав у [PERSON] за 25000 грн. вказану квартиру, кошти за яку були одержані повністю від покупця продавцем при підписанні такого договору. Відповідно до копії паспорту [PERSON] ( [NUMBER] ) вбачається, що позивачка була зареєстрована по [ADDRESS] з 3 грудня 2003 року до 2 жовтня 2023 року, що вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади від 2 жовтня 2023 року. Суд зазначає, що оскільки набуття права власності на квартиру по [ADDRESS] відбулось до набуття чинності Сімейного кодексу України, який чинний з 1 січня 2004 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент набуття права власності [PERSON] на спірну квартиру. Так відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Працевлаштування [PERSON] з 13 березня 1989 року по 19 лютого 1999 року, з 11 липня 2002 року по 28 січня 2013 року, з 10 червня 2015 року по 3 вересня 2019 року підтверджуються даними трудової книжки [PERSON] ( [NUMBER] ). На підставі інформації від 8 квітня 2024 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області вбачається, що за період з 1 січня 1998 року по 30 червня 2003 року дохід [PERSON] був незначний з Міського центру зайнятості за період з січня 1999 року по перший квартал 2000 року включно, а також за період з 2 кварталу 2002 року по 31 грудня 2002 року, порівняно із доходами [PERSON] за період з січня 1998 року по грудень 2002 року включно. Виходячи з\~викладеного вмотивування,\~посилання представника\~відповідача на\~те,\~що лише\~ [PERSON] \~працював та\~утримував свою\~родину,\~а [PERSON] \~не працювала,\~суд не\~приймає до\~уваги як\~підставу для\~визнання за\~відповідачем права\~власності на\~спірну квартиру,\~оскільки за\~змістом ст.\~22\~Кодексу про\~шлюб та\~сім`ю\~України (діяв\~на час\~виникнення спірних\~правовідносин)подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Також за ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України (діяв на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Судом було встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 лютого 1999 року № 241 Управління ЖКГ вбачається, що приватизована кв. [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В той же час на підставі договору дарування від 10 грудня 2003 року, посвідченого нотаріально, вбачається, що двокімнатна кв. [ADDRESS] була подарована [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] , яку сторони оцінили у 26547 грн. Суд зауважує при цьому, що вартість квартири, яку було подаровано подружжям сторін та їх дітьми, [PERSON] та [PERSON] , як спільної сумісної вартості, безпосередньо [PERSON] 10 грудня 2003 року майже відповідає вартості придбаної 10.08.2003 р. спірної квартири, що може підтверджувати посилання [PERSON] на те, що подарована була колишнім подружжям сторін квартира саме через наявність у них боргів перед певною особою, яким подружжя сторін заборгувало на той момент суттєву грошову суму. Суд також вказує, що на підставі розписок від 5 квітня 2003 року [PERSON] отримала від [PERSON] 100 доларів США, від 29 травня 2003 року [PERSON] отримала в заставу 3300 доларів США та 500 грн. за квартиру, від 24 червня 2003 року [PERSON] отримала від [PERSON] у рахунок оплати за квартиру 5385 грн. При цьому з доведених розписками обставин вбачається, що продавець спірної квартири отримала від матері [PERSON] , [PERSON] , лише 100 доларів США, що свідчить про те, що інші суми в рахунок придбання квартири по [ADDRESS] були надані покупцем, тобто [PERSON] , продавцю в сумі 3300 доларів США та 5885 грн. (500 + 5385 = 5885). Однак доказів того, що [PERSON] надав саме свої особисті кошти продавцю на купівлю спірної квартири матеріали справи не містять. Так судом\~було встановлено,\~що 12.12.1997\~року приватним\~нотаріусом Алпатовим\~В.\~В.\~був посвідчений\~договір купівлі-продажу\~акцій [PERSON] ,\~реєстр №\~1-6098,\~що підтверджується копією договору купівлі-продажу цінних паперів від 12 грудня 1997 року, за яким [PERSON] здійснив продаж 75 акцій ВАТ «Дніпрообленерго», отриманих у власність в процесі приватизації ДАЕК «Дніпрообленерго», на загальну суму 5250 грн. При цьому суд не бере до уваги договір купівлі-продажу акцій [PERSON] , оскільки такий доказ не стосується даної справи. За курсом НБУ на 12.12.1997 року вбачається, що 1 долар США вартував 1,895 грн. За курсом НБУ на 29.05.2003 року вбачається, що 1 долар США вартував 5,333 грн. В той же час положеннями чинного на момент набуття у власність [PERSON] грошових коштів за продані ним акції не визначали таке майно, як особисте майно одного з подружжя, тому суд не може узяти до уваги посилання представника відповідача на те, що [PERSON] використав саме власні кошти для придбання спірної квартири по [ADDRESS] , оскільки доказів проведення відповідачем обміну національної валюти в сумі 5250 грн. у долари США адвокатом не було доведено, як й не доведено належність [PERSON] на праві особистої власності грошових коштів у сумі 25000 грн., як вказано у договорі купівлі-продажу спірного житла, чи суми в розмірі 3300 доларів США та 5885 грн., як вказано у розписках продавця такої квартири. Так за ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України (діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Водночас, відповідно до ст. 244 ЦК України в редакції 1963 року (діяв на час виникнення спірних правовідносин) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Суд зазначає, що 12.12.1997 року приватним нотаріусом Алпатовим В. В. був посвідчений договір купівлі-продажу акцій [PERSON] , реєстр № 1-6098, що підтверджується копією договору купівлі-продажу цінних паперів від 12 грудня 1997 року, за яким [PERSON] здійснив продаж 75 акцій ВАТ «Дніпрообленерго» на загальну суму 4650 грн. Отже, виходячи з положень ст. 244 ЦК України в редакції 1963 року (діяв на час виникнення спірних правовідносин) суд вказує, що належних доказів дарування грошових коштів відповідачу, [PERSON] , його батьками матеріали справи не містять, внаслідок чого суд відкидає посилання адвоката Амельчишина О. В. на те, що батьки відповідача надали частину грошей [PERSON] на придбання ним спірної квартири. Також суд зазначає, що за п. 3 ч. 1 ст. 57 СК, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Натомість, суд вказує, що представником [PERSON] не було доведено в суді придбання спірної квартири відповідачем за його особисті кошти, оскільки під час розгляду справи не було добуто доказів, які б підтверджували те, що грошові кошти, витрачені на придбання спірної квартири сторін відповідають ознакам ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України чи ст. 57 СК України. Крім того суд зазначає, що вказані у розписці продавця спірної квартири грошові кошти в сумі 100 доларів США надавались матірю [PERSON] вже під час перебування останнього у шлюбі із [PERSON] , які на той час мали двох дітей. При цьому в подальшому після придбання спірного житла [PERSON] була зареєстрована у такій квартирі. Вказане у сукупності свідчить на думку суду про те, що грошові кошти на придбання квартири по [ADDRESS] були використані в інтересах сім`ї сторін та їх дітей. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що метою придбання спірного житла було покращення житлових умов родини колишнього подружжя сторін, що підтверджує статус спільної власності сторін на спірну квартиру. Отже, в судовому засіданні на підставі сукупності зібраних по справі доказів не було встановлено, що квартира по [ADDRESS] має ознаки особистої приватної власності відповідача, [PERSON] , внаслідок чого у задоволенні вимог останнього щодо визнання права власності за ним в цілому на дане нерухоме майно, як на особисту приватну власність, законних підстав не має. Також суд не приймає посилання адвоката Амельчишина О. В. на постанову Верховного Суду від 31\~січня 2024 року по справі № 645/4165/21, оскільки в справі, вирішеній Верховним Судом, квартира позивачем була продана до реєстрації шлюбу із відповідачкою, тобто у тій справі були інші обставини ніж у справі, що вирішується судом зараз за первісним позовом [PERSON] та зустрічним позовом [PERSON] . При цьому Верховним Суд у постанові від 31 січня 2024 року по справі № 645/4165/21, незважаючи на те, що квартира позивачем була продана до реєстрації шлюбу із відповідачкою, під час якого подружжям сторін була придбана квартира, дійшов висновку, що таке житло є їх спільною сумісною власністю, тому відсутні правові підстави для визнання права особистої приватної власності на вказане нерухоме майно за одним із подружжя, оскільки не була спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Суд зазначає, що за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 5 лютого 2024 року вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування від 3 листопада 2020 року належить право власності на кв. [ADDRESS] (загальна площа 48,6 кв. м.), а також на підставі договору дарування від 20 січня 2014 року належить право власності на кв. [ADDRESS] (загальна площа 63,17 кв. м.). Натомість, наявність іншого майна у власності [PERSON] не може спростовувати належність їй на праві спільної сумісної власності квартири по [ADDRESS] . Відповідно до копії розписки [PERSON] від 21 серпня 2021 року вбачається, що [PERSON] при розлученні із [PERSON] на квартиру по [ADDRESS] не претендуватиме. Суд однак також не приймає до уваги долучену до справи стороною [PERSON] розписку від імені [PERSON] , оскільки відмова від належного позивачці майна повинно було бути викладено у нотаріально засвідченій заяві [PERSON] , як того вимагає закон (ч. 3 ст. 65 СК), внаслідок поста письмова форма такої заяви не має правового значення. Крім того судом було враховано обставини написання такої заяви позивачкою, а саме конфлікт між сторонами з приводу грошових коштів родини. Таким чином суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін щодо квартири по [ADDRESS] не було надано, внаслідок чого посилання представника відповідача на те, що таке житло було придбано за його особисті кошти суд відхиляє. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року по справі № 334/9028/15-ц. Суд також зауважує, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не було спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, то суд дійшов висновку про підтвердження того, що квартира по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін. На підставі ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, оскільки квартира по [ADDRESS] була придбана у період перебування у шлюбі сторін, а відповідачем не було спростовано презумпцію спільної сумісної власності такого майна, тому суд дійшов висновку про можливість визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку квартири по [ADDRESS] . Отже,

Outcome: approved