Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-25 00:00:00

Стислий виклад позиції учасників процесу 4 травня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення. У позовній заяві зазначила, що [PERSON] , 1927 року народження, володіла житловим будинком [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] є дочкою [PERSON] і її спадкоємицею. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом вона успадкувала 1/4 житлового будинку. Також 1/4 вищезазначеного будинку успадкувала відповідач [PERSON] . Вона змінила замки в будинку, господарських спорудах (гараж, сарай, погріб, літня кухня) та не пускає її до цього будинку та його господарських споруд. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі її пропозиції та вимоги. На [PERSON] оформлено електропостачання у будинку [ADDRESS] , за яке вона, в свою чергу, вчасно сплачує. Відповідач не визнає права позивача на цей будинок та вважає, що він належить лише їй. Таким чином, відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає їй право повноцінно користуватись її ж майном. У порядку досудового врегулювання спору вона зверталася до органів Національної поліції України. Так, 01.01.2023 вона звернулася до Радехівського відділення поліції Червоноградського відділу поліції ГУ Національної поліції в Львівській області зі заявою щодо усунення перешкод в користуванні нерухомим майном. Факт її звернення до поліції підтверджується відповіддю Червоноградського відділу поліції ГУ Національної поліції в Львівській області від 09.03.2023, вих. № 1261/61/04/15-23. Отож, ураховуючи заяву позивача від 14 червня 2024 року (про відмову від частини позовних вимог), просить ухвалити рішення яким: зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити позивачу [PERSON] перешкод у користуванні власністю, а саме 1/4 частиною житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] надати ключі від житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 1 - 2). 4 липня 2023 року до суду поступив відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] зазначила, що після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , було видано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] свідоцтва на 1/4 частку спадкового майна, а саме на будинок, за адресою: [ADDRESS] . Протягом багатьох років її брат [PERSON] (який помер [INFO] ) проживав і доглядав за матір`ю [PERSON] . Вони вели спільне господарство і проживали однієї сім`єю. Брат доглядав за матір`ю, оскільки за станом здоров`я вона не могла самостійно справлятися з хатніми обов`язками і доглядом прибудинкової території. На вихідних відповідач часто їздила до них і допомагала їм. Позивач до матері не приїжджала і не цікавилася її життям і здоров`ям. Витрати на похорони матері взяла на себе відповідач, позивач лише приїхала на похорон. У зв`язку з тим, що відповідач часто приїжджала в батьківський будинок і допомагала матері у неї були ключі від будинку і всіх господарських споруд, у позивача ключів не було. Тому стверджувати, що відповідачем були змінені замки є неправомірним, оскільки позивач не мала ключів від будинку. У неї не було жодних підстав для зміни замків у будинку. Також до матеріалів справи позивачем було надано квитанцію про сплату за електричну енергію за лютий 2023, але відповідач вважає, що таку оплату позивач здійснив лише один раз, для того щоб долучити дану квитанцію як доказ у справі. Після смерті матері і брата відповідач самостійно подавала показники лічильника електричної енергії на ВАТ «Львівобленерго» і здійснювала оплату за електроенергію та інші комунальні послуги. Звертає увагу суду, що протягом усього часу після смерті матері утримання території будинку і самого будинку в належному санітарному і технічному стані здійснювалося нею самостійно за власні кошти. Позивач зі своєю сім`єю проживає у власному будинку за адресою: [ADDRESS] , тому у неї відсутня необхідність для її примусового вселення у батьківський будинок. Позивачем не доведено, які саме перешкоди чиняться відповідачем у користуванні житловим приміщенням, окрім зміни замків, що не відповідає дійсності. У зв`язку з вищенаведеним, просить суд у позові [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення - відмовити за безпідставністю (т. 1 а. с. 37). Заяви, клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі 4 травня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (т. 1 а. с. 14). Ухвалою судді про залишення позовної заяви без руху від 9 травня 2023 року надано позивачу строк п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків (т. 1 а. с. 15 - 16). 15 травня 2023 року позивач виконав вимоги наведеної вище ухвали (т. 1 а. с. 18 - 25). Своєю ухвалою від 6 червня 2023 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, постановив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання (т. 1 а. с. 30 - 31). У підготовчому судовому засіданні 26 липня 2024 року суд до участі у справі залучив третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , чого не заперечили сторони (т. 1 а. с. 54 - 59). Суд своєю ухвалою від 15 листопада 2023 року ухвалив закрити підготовче провадження у справі №451/568/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення та призначити справу до судового розгляду по суті (т. 1 а. с. 175 - 176). Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 15 серпня 2024 року суд прийняв відмову позивача [PERSON] від частини позовних вимог, а саме, від пункту 2 вимог позовної заяви про вселення [PERSON] в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та провадження у цивільній справі 451/568/23 в цій частині позовних вимог закрив (т. 2 а. с. 41 - 42). Позивач [PERSON] подала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила розглядати справу за її відсутності (т. 1 а. с. 172). Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив постановити рішення про задоволення позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечила. Треті особи [PERSON] , [PERSON] про причини неприбуття не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи судом сповіщалися належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті Радехівського районного суду Львівської області (т. 2 а. с. 45, 46). Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Установлені судом фактичні обставини справи На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, серії НАН 776142, виданого 10 липня 2015 року Радехівською державною нотаріальною конторою, [PERSON] є спадкоємицею 1/4 частини майна [PERSON] , яка померла [INFO] , тобто власником 1/4 частини будинку [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на 1/4 частку будинку зареєстроване 10.07.2015, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №40423892 від 10.07.2015 (т. 1 а. с. 22). Іншими спадкоємцями майна [PERSON] є [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яким належить по 1/4 частині цього ж будинку, що підтверджується матеріалами спадкової справи №181/2015, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а. с. 74 - 135). [PERSON] помер [INFO] , спадщину якого прийняла його дочка [PERSON] , що стверджується матеріалами спадкової справи №58/2016 (т. 1 а. с. 68 - 73). 1 січня 2023 року [PERSON] звернулася до Радехівського відділення поліції Червоноградського відділу поліції ГУ Національної поліції у Львівській області зі заявою щодо усунення перешкод в користуванні нерухомим майном. Факт її звернення до поліції підтверджується відповіддю Червоноградського районного відділу поліції ГУ Національної поліції у Львівській області від 09.03.2023, вих. № 1261/61/04/15-23, надано відповідь про те, що між сторонами складися цивільно-правові відносини, рекомендовано звертатись до суду (т. 1 а. с. 23). Суд дослідив також квитанцію про сплату за електричну енергію за лютий 2023 року (т. 1 а. с. 10). Допитаний у судовому засіданні 13.06.2024 свідок [PERSON] суду показав, що він особисто оплачував за електроенергію за дорученням [PERSON] , допомагав їй обробляти могилу матері . Відповідач постійно доглядає за будинком, після смерті матері. Не може сказати нічого про те, що Цих не допускає [PERSON] користуватися будинком, не бачив щоб [PERSON] такий доступ просила. Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивача права приватної спільної часткової власності, а саме на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , та наявності перешкод у користуванні належним їй на праві спільної часткової власності житловим будинком через відсутність ключів до нього, які знаходяться у відповідача. Позиція суду Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Заслухавши позицію представника позивача, заперечення відповідача, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити, з огляду на таке. Норми права, які застосував суд, та мотивована оцінка наведених сторонами аргументів Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. На підставі ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Згідно з п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. До того ж Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під порушенням необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч 1 - 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З урахуванням положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 7 грудня 2023 року у справі № 490/5238/21, провадження № 61-12974св23 (п. 54-65). Згідност. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Так, судом установлено, що будинок належить сторонам та іншим учасникам справи на праві спільної часткової власності. Між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування будинком, проте будинок має бути у вільному користуванні всіх сторін. Разом з\~тим,\~у відповідача\~ [PERSON] \~були ключі\~від будинку\~і всіх\~господарських споруд,\~у позивача\~ [PERSON] \~ключі відсутні,\~що встановлено\~в судовому\~засіданні. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім передбачених законом випадків. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. До того ж не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи цей позов, суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 20 грудня 2021 року у справі № 310/9577/19, згідно з яким у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Отже, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Із позовної заяви, пояснень сторін видно, що між сторонами існують неприязні відносини стосовно користування спільним будинком, на основі яких між сторонами виникають конфлікти. Обґрунтованість доводів позивача про відсутність у неї доступу до будинку підтверджується її зверненням до правоохоронних органів. Статтею 383 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~ Зважаючи на наведені норми права та дослідивши обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позивач, як власник 1/4 частини будинку та господарських будівель, має право на реалізацію свого права володіння та користування нерухомим майном. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц, провадження№ 61-24395св18 та до подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12.12.2019 у справі № 639/2184/16-ц, провадження № 61-15936св18. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Висновки суду З огляду на зазначене вище, врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд дійшов висновку, що у позивача відсутні ключі будинку, і відповідач чинить перешкоди у користуванні цим житлом, а тому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України із відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved