Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Івановецької сільської ради, Мукачівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Баранова Ж.В., про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, встановлення факту родинних відносин та зобов`язання вчинити певні дії. Заява обґрунтована тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] . По день її смерті бабусі фактично проживала разом з нею в будинку на [ADDRESS] . Після смерті бабусі відкрилася спадщина у вигляді права на земельну частку (пай), яке належало їй за життя. Також в заяві зазначає про те, що приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Баранова Ж.В. листом від 27.06.2023 року відмовила у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з недоведеністю факту прийняття спадщини шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У зв`язку з викладеним вона змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання разом із бабусею на день її смерті. При цьому в позові зазначає про те, що ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.01.2024 року її заяву було залишено без розгляду оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження. Крім того, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.01.2024 року встановлено преюдиційні факти. Додатково позивач зазначає, що в деяких документах дівоче прізвище батька та бабусі помилково зазначено як « [PERSON] ». У зв`язку з цим позивач також просить визнати факт, що [PERSON] є онукою спадкодавця [PERSON] та донькою [PERSON] та зобов`язати Мукачівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни в державний реєстр виправивши усі технічні помилки в прізвищах. Ухвалою суду від 06.06.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 24.07.2024 року та відкладено на 08.08.2024 року. Ухвалою суду від 08.08.2024 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 28.08.2024 року. Позивач [PERSON] та її представник, адвокат Пересоляк О.С., в судове засідання не з`явилися, від її представника до суду надійшла заява в якій просить провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача Івановецької сільської ради Мукачівського району у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вирішення справи залишив на розсуд суду. Представник відповідача Мукачівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , 1919 року народження, померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.12.2012 року. Відповідно до сертифікату на частку (пай) від 05.09.1996 року померлій [INFO] [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності ССП «Клячаново», розміром 1,80 га. Після смерті бабусі заявник [PERSON] 27.06.2023 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено через те, що вона пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. Згідно з витягом зі Спадкового реєстру від 27.06.2023 року № 72977611 у спадковому реєстрі відсутня інформація щодо спадкодавця [PERSON] . У свою чергу [PERSON] зазначає, що вона на час відкриття спадщини разом з бабусею [PERSON] проживали в будинку на [ADDRESS] . Будинок на [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу від 22.12.2008 року належить позивачу [PERSON] . Вказане також стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21620109 від 21.01.2009 року. При цьому встановлено, що продавцем вказаного будинку була померла [PERSON] . Відповідно до довідки № 131, виданої 03.05.2023 року Івановецькою сільською радою, [PERSON] по день її смерті проживала разом з [PERSON] в будинку на [ADDRESS] . Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У ст. 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст.ст. 1220, 1222 ЦК України). За ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України). За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.01.2024 року заяву [PERSON] було залишено без розгляду оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження, що свідчить про наявність підстав для її звернення до суду з цим позовом. Частина 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування ч. 3 ст. 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21.10.2020 року у справі № 569/15147/17; від 18.11.2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02.04.2021 року в справі № 191/1808/19; від 28.04.2021 року в справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у ст. 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом (постанова Верховного Суду від 10.01.2019 року в справі № 484/747/17). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини постійного проживання [PERSON] разом з померлою [INFO] [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду у зв`язку з чим слід встановити факт постійного проживання [PERSON] разом [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини. З-поміж цього позивач також просять суд встановити і інші факти, що мають юридичне значення. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.12.1973 року, позивач [PERSON] вказана як « [PERSON] », батьком якої вказаний [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.06.2009 року батько позивача [PERSON] помер [INFO] . Згідно із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 19.01.2024 року батько позивача [PERSON] народився [INFO] , у відомостях про матір дитини зазначено [PERSON] . Пунктом 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку може бути встановлений факт родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину або інших спадкових прав. Таким чином, судом встановлено, що метою встановлення факту родинних відносин є необхідність реалізації права позивача на оформлення її спадкових прав, а тому вимоги позову в цій частині є так обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відтак слід встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] є онукою спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . Також слід встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] . Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання Мукачівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни в державний реєстр виправивши усі технічні помилки в прізвищах суд зазначає про таке. Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 49 ЦПК України. Аналогічні за змістом приписи закріплені у ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану також регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5. Згідно з п.п. 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів наведений у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до п. 2.13 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану. Разом з тим у позовній заяві позивач не просив суд встановити неправильність відповідних записів, а тільки заявив позовну вимогу про зобов`язання відповідача внести до них відповідні зміни. При цьому слід розрізняти заявлену вимогу про встановлення факту родинних відносин та встановлення неправильності у відповідних актових записах. Із врахуванням наведеного, застосовуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині з огляду на те, що неправильності в актових записах цивільного стану в межах розгляду цього спору не встановлювалися. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: partial