Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок з об`єктами нерухомого майна (сарай, погріб, уборна, огорожа, колодязь), загальною площею: 68 кв.м, житловою площею: 31,4 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані\~\~тим, що 15.06.2013 року між сторонами укладено шлюб. 16 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було оформлено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . Позивач вважає, що даний житловий будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що він був придбаний виключно за кошти його матері - [PERSON] , а не за спільні кошти сімейного бюджету з [PERSON] . Факт набуття позивачем спірного житлового будинку за кошти його матері підтверджується випискою з банку про зняття з рахунку коштів у сумі 52 447,91 грн. за 8 місяців перед укладанням договору купівлі-продажу. Крім того, відбулось позичання особисто [PERSON] коштів у сумі 500 доларів США у [PERSON] , оскільки саме такої суми не вистачало на придбання вказаного будинку. У подальшому, вказані кошти були повернуті особисто позивачем. [PERSON] стверджує, що він з відповідачем на час придбання вказаного майна не мали в спільному бюджеті сім`ї таких коштів. На переконання позивача, так як кошти на придбання житлового будинку були подаровані йому його матір`ю для забезпечення його житлом, та саме за ці кошти було придбано будинок, то право спільної сумісної власності на таке майно в [PERSON] не виникло і цей будинок є виключно особистою приватною власністю [PERSON] . Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26.03.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15.04.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Під час судового розгляду відповідачем надано суду копію свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , згідно з яким [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Позивач та його представник в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги повністю з підстав, наведених у позовній заяві. Додатково [PERSON] пояснив, що 07.04.2014 у позивача та відповідача народилась дитина, після чого вони почали шукати житло. Кошти в сумі 500 дол. США позичала його мати для придбання будинку, про що написала розписку. Після чого, [PERSON] повернула позичені нею кошти. При укладенні в нотаріальній конторі договору купівлі-продажу мати передала йому кошти на житло у валюті дол. США, після чого він передав їх продавцю. При цьому, в договорі зазначено еквівалент у валюті гривня. При передачі коштів від матері до нього договір дарування чи розписка про отримання коштів не оформлялись. Будинок було придбано для його сім`ї. Щодо отриманої відповідачем соціальної допомоги при народженні дитини, то зазначені кошти були витрачені на дитячі меблі. Сумісних коштів, які були б достатні для придбання будинку не було. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що кошти на житло зібрані спільно, було використано: кошти, подаровані на весілля (близько 30 тис. грн), декретні виплати (13 тис. грн), частину накопиченої заробітної плати позивача, а також кошти від батьків та бабусь (точної суми не пам`ятає). Будинок придбано за 1-2 місяці. В сім`ї не обговорювалось, що житло придбавається за кошти матері позивача. Вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані докази,\~\~встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. 15.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, про що складений відповідний актовий запис №22 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , зареєстровано Виконавчим комітетом Іршанської селищної ради Володарсько-Волинського району Житомирської обл. 15.06.2013). Рішенням Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області від 09 грудня 2021 року (справа № 276/1857/21) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 16 липня 2014 року між [PERSON] в особі представника [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого позивач придбав житловий будинок загальною площею 68,0 кв. м. з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами (сарай, погріб, уборна, огорожа, колодязь), розташовані за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 63000,00 гривень. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Володарсько-Волинського районного нотаріального округу Толстіхіною Ніною Дмитрівною, зареєстрованим в реєстрі за №827. Даний об`єкт зареєстрований за [PERSON] як спільна сумісна власність, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний № 24316590 від 16.07.2014. На час звернення до суду згідно висновку ТОВ «Експертна група «Соломон» від 17.01.2024 року оціночна вартість даного майна визначена в сумі 138 700,00 гривень. Згідно виписок АТ «Райффайзен Банк» від 26.12.2023 року: [PERSON] 11.12.2011 отримала виплату по депозитному вкладу в сумі 10211,22 USD (виписка по особовому рахунку № [NUMBER] за період з 01.01.2011 по 01.01.2012), а також виплату по депозиту 13 листопада 2013 року в сумі 6561,73 USD (виписка по особовому рахунку № [NUMBER] за період з 01.01.2013 по 01.01.2014) (а.сп.24-25). Допитана як свідок [PERSON] , рідна тітка позивача, суду повідомила, що після народження у позивача та відповідача дочки, вони почали шукати будинок, оскільки в той час орендували квартиру. Зі слів її сестри, [PERSON] , мати позивача, для придбання будинку своєму синові зняла зі свого банківського рахунку кошти в сумі 6 тис. дол. США, після чого позичила в [PERSON] певну частину коштів та передала їх позивачу. Будинок придбано у 2014 році. У відповідача не було достатньо коштів, щоб самостійно придбати житло, остання ніде не працювала та доглядала за дитиною. [PERSON] , з її слів, проводила за власний кошт ремонт в цьому будинку, зокрема придбала будівельні матеріали, пошпаклювала та пофарбувала стіни. Свідок [PERSON] підтвердила, що позичала [PERSON] кошти в сумі 500 дол. США для придбання будинку, про що було складено розписку, яку після повернення коштів порвала. Зі слів [PERSON] , остання за власні кошти, отримані з депозитного рахунку, придбала сину будинок, після чого там робила ремонт. Відповідно до положень\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 69 СК України\~визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша\~статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~статтею 372 ЦК України. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення\~статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Судом встановлено, що житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , придбано позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем. Стороною договору купівлі-продажу був саме [PERSON] , а не його мати. Доводи позивача про те, що кошти з депозиту його матір передала йому для придбання житла суд відхиляє, оскільки такі не підтвердженні належними і допустимими доказами, зокрема договором дарування, чи письмовою розпискою. Суд при цьому враховує й тривалий час (понад 7 місяців), який минув після знаття коштів [PERSON] та укладенням договору купівлі-продажу спірного будинку. При цьому, як зазначили сторони під час надання пояснень, а також свідок [PERSON] , позивач та відповідач вирішили придбати будинок вже після народження в них дитини, яка народилась [INFO] . Більш того, як слідує з виписки АТ «Райффайзен Банк» від 26.12.2023 року, [PERSON] отримала 13 листопада 2013 року виплату по депозиту у валюті дол. США, тоді як будинок було придбано за 63 тис. гривень. Докази конвертації готівки у відповідну валюту відсутні. Щодо показань свідків [PERSON] та [PERSON] , то суд оцінює їх критично, оскільки про обставини придбання будинку та проведення в ньому ремонту вони дізнались зі слів матері позивача - [PERSON] , з якою вони перебувають в гарних стосунках. Суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано належних та переконливих доказів придбання спірного будинку за особисті кошти позивача, чи його матері. Також суд враховує, що будинок було придбано для проживання позивача, відповідача та їх дитини, а відтак договір купівлі-продажу укладено саме в інтересах сім`ї. Вказане підтверджується поясненнями сторін та не спростовано доказами, дослідженими судом. З огляду на викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов висновку про те, що спірний будинок було набуто у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, в інтересах сім`ї та за спільні кошти, а тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним\~майном подружжя і їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними. Позивачем належними та допустимими доказами не\~спростовано презумпцію спільності майна подружжя. За встановлених обставин суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed