Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про встановлення порядку користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.12.2008 квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , в рівних долях. [INFO] [PERSON] , мати сторін, померла. 13.05.2023 позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , після смерті матері. Проте станом на день звернення до суду з позовом відповідач категорично відмовляється у добровільному порядку розділити особові рахунки та сплачувати за житлово-комунальні послуги. Враховуючи викладене, позивач просить суд виділити їй у користування житлову кімнату площею 18,7 кв.м у квартирі [ADDRESS] , а відповідачу - житлову кімнату площею 13,9 кв.м у квартирі [ADDRESS] , місця загального користування: коридор загальною площею 11,7 кв.м, кухню загальною площею 7,3 кв.м, вбиральню загальною площею 0,8 кв.м, ванну кімнату загальною площею 1,9 кв.м, балкон загальною площею 17,1 кв.м залишити у спільному користуванні сторін, а також стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.05.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 24.07.2024 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається зі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.12.2008 КП «Служба замовника житлово-комунальних послуг» Оболонського району м. Києва, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , в рівних долях (а.с. 7), що також підтверджується інформаційною довідкою КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.03.2023 (а.с.12). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Литвин І.В. від 13.05.2023, [PERSON] є спадкоємицею 1/3 частки зазначеного у заповіті майна - квартири [ADDRESS] , після смерті її матері [PERSON] (а.с. 8), у зв`язку з чим за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану частку квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №332182010 від 13.05.2023 (а.с.10). У відповідності до технічного паспорту на квартиру від 20.03.2023 (а.с.14-15), а також довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 04.04.2023 (а.с.13), виданих КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», спірне майно - квартира [ADDRESS] , загальною площею 71,4 кв.м, в тому числі жилою площею 32,6 кв.м, складається із двох житлових кімнат: кімната площею 18,7 кв.м, кімната площею 13,9 кв. м, а також місць загального користування: коридор загальною площею 11,7 кв.м, кухня загальною площею 7,3 кв.м, вбиральня загальною площею 0,8 кв.м, ванна кімнату загальною площею 1,9 кв.м, балкон загальною площею 17,1 кв.м. Із пояснень позивача убачається, що відповідач категорично відмовляється у добровільному порядку розділити особові рахунки та сплачувати за житлово-комунальні послуги. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За приписами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Окрім того, Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1 ст. 356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Аналіз правової норми свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про те, що встановлення порядку користування спільною квартирою, як того просить позивач, найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved