Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

У грудні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, мотивуючи тим, що на початку серпня 2023 року [PERSON] стало відомо про те, що в художньо-біографічному виданні «[INFO]», виданому протягом червня-липня 2023 року, була розповсюджена інформація про нього, яка не відповідає дійсності, носить зневажливий характер та посягає на його честь, гідність та ділову репутацію. Автором даного твору є [PERSON] , засновником друкованого засобу масової інформації - ФОП [PERSON] , а [PERSON] є особою, яка є джерелом інформації. У даному виданні на сторінці 134 під час перебування [PERSON] на посаді голови Ічнянської РДА було охарактеризовано як «[INFO]». Твердження авторки про те, що позивач зловживав спиртними напоями є наклепом, а не оціночним судженням, оскільки він у лікаря-нарколога на обліку не перебуває, до адміністративної відповідальності за появу у громадських місцях та керування транспортними засобами у нетверезому стані не притягувався, спиртних напоїв з відповідачами не вживав. Оскільки на даний час позивач не є публічною особою, тому не може піддаватися гострій або сильній критиці у засобах масової інформації з приводу виконання своїх службових обов`язків. А тому просить визнати інформацію, поширену відповідачами відносно нього, недостовірною, зобов`язати останніх спростувати її у спосіб, наближений до способу поширення, опублікувавши його в іншому виданні або газеті спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті і тим самим шрифтом, що й спростоване повідомлення. Художньо-біографічний нарис [PERSON] «[INFO]» загальним тиражем 200 примірників, виданий у 2023 році, вилучити. Також стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі по 50 000 грн з кожного та відшкодувати сплачені ним судові витрати. Ухвалою судді Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2024 року відкрито провадження по даній справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (а.с. 40); 05 лютого 2024 року представником відповідачів [PERSON] , та [PERSON] - адвокатом Чередніченком О.М. подані заяви про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 53-55); 14 лютого 2024 року представником позивача [PERSON] подана заява про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 83); ухвалою суду від 03 квітня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 103-104); 04 липня 2024 року представником позивача [PERSON] надано клопотання, в якому останній просить проводити всі судові засідання по справі в режимі відеоконференції (а.с. 128), яке ухвалою суду від 10 липня 2024 року було задоволене (а.с. 129); 23 липня 2024 року представником відповідачів [PERSON] , та [PERSON] - адвокатом Чередніченком О.М. подане клопотання про доручення доказів (а.с. 139); 29 липня 2024 року представником позивача [PERSON] подана заява про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 154-156); 13 серпня 2024 року представником позивача [PERSON] подана заява про видачу копії технічного запису судового засідання (а.с. 166); 15 серпня 2024 року представником позивача [PERSON] подана заява про виклик свідків та витребування доказів (а.с. 169-170). 08 лютого 2024 року на адресу суду надійшов відзив ФОП [PERSON] на позовну заяву, в якій останній не визнає позовні вимоги та заперечує в їх задоволенні, вказуючи на те, що книга [PERSON] «[INFO]» є книжковим одноразовим виданням художнього спрямування з досить обмеженим тиражем та розраховане на досить вузьке коло читачів і не є друкованим засобом масової інформації. У випадку видання даної книги ФОП [PERSON] виступав як виготівник видавничої продукції, про що вказано у випускних даних книги на останній сторінці, оформленої відповідно до Державних стандартів України. Отже, вони виконували функцію матеріально-технічного забезпечення виходу видання в світ, а тому не мали ні обов`язку, ні права у зборі інформації, редагуванні інформації і тим більше у перевірці достовірності фактів. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про видавничу справу» вони несуть відповідальність за точне відтворення текстового та ілюстративного матеріалу перед замовником. Таким чином, позов щодо поширення недостовірних даних вважає недоречним та безпідставним (а.с. 59-60). 12 лютого 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чередніченка О.М. (а.с. 68-70), в якому останній заперечує проти задоволення позову [PERSON] , вказуючи на те, що відповідач [PERSON] не являється належним відповідачем в даній справі, так як інформація, яка, як вважає позивач, є недостовірною та порушує його честь, гідність та ділову репутацію, не є особистим його висловлюванням і не викладена в тексті нарису, як його спогади чи висловлювання. В нарисі викладено життєвий шлях [PERSON] з малку і до сьогодення та містяться його розповіді та спогади, проте він не являється автором твору і не викладав текст нарису, який, крім того, містить і власні думки та спогади його авторки [PERSON] . Спогади, розповіді [PERSON] , а також його близьких людей, авторка виділяє в нарисі курсивом, а власні спогади та думки в тексті нарису викладає звичайним шрифтом. Крім того, оспорювана позивачем інформація стосується періоду, коли останній виконував функції посадовця державного органу, а саме: був головою Ічнянської районної державної адміністрації. Межі допустимої критики щодо державного службовця є ширшими, ніж для пересічного громадянина, адже він набуває ознак публічної особи. Здійснюючи публічну владу, позивач, як публічна фігура, повинен бути готовим до гострої критики і пильного нагляду за його життям та діяльністю. Будучи публічною особою, [PERSON] є відкритою особою для прискіпливої уваги з боку громадськості та різноманітних оцінок його діяльності та поведінки. Тобто, інформація про позивача, як публічну особу, яка викликає в суспільства підвищений інтерес, може бути вільно висвітлена. Крім того, на його думку, викладена інформація відносно позивача не є такою, що порушує його права, зокрема честь, гідність та ділову репутацію, оскільки викладена не у формі фактичних тверджень, а оціночних суджень авторки [PERSON] . Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, суджень, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Оскільки інформація, наведена у нарисі, не є такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача, то відповідно така інформація не завдала і моральної шкоди позивачу. Більш того, останнім не обгрунтовано, яким чином йому завдана моральна шкода, в чому вона полягає та необгрунтовано її грошовий еквівалент. 12 лютого 2024 року на адресу суду також надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чередніченка О.М. (а.с. 75-78), в якому останній просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] , мотивуючи тим, що наведена відносно позивача інформація в художньо-біографічному нарисі під назвою «[INFO]» під її авторством, не є спогадами, думками чи розповідями відповідача [PERSON] . Позивач не звернув увагу на спосіб викладу відповідачкою [PERSON] тексту нарису. Спогади, розповіді [PERSON] , а також його близьких людей, знайомих, авторка виділяє в нарисі курсивом, а інший тест є вираження з застосуванням сукупності мовних засобів думок авторки [PERSON] , на основі її набутого досвіду, спогадів та думок інших осіб, і викладені звичайним шрифтом. А тому, хоча твір і стосується відповідача [PERSON] , так як в нарисі викладено його життєвий шлях з малку і до сьогодення та містяться його розповіді та спогади, проте він не являється автором твору, не викладав текст нарису і інформація, яка, як вважає позивач, є недостовірною та порушує його честь, гідність та ділову репутацію, не є особистим висловлюванням відповідача [PERSON] і не викладена в тексті нарису як його спогади, розповіді чи висловлювання. Крім цього, наведена у нарисі інформація стосувалася позивача як публічної особи на момент виконання ним повноважень державного службовця, то останній свідомо був відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів, так і пересічних громадян. Враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його при здійсненні ним посадових обов`язків як публічної особи, та мала суспільний інтерес, [PERSON] повинен бути терпимим до публічної критики як під час виконання посадових обов`язків, так і після звільнення з державної служби, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. А тому наведена у нарисі інформація про позивача, як про публічну особу, на момент виконання ним повноважень голови Ічнянської районної державної адміністрації, як громадська критика його ділових якостей та приватного життя, не виходить за межі допустимої критики відносно нього, як публічної особи. Також вважає, що викладена інформація відносно позивача не є такою, що порушує його права, зокрема честь, гідність та ділову репутацію, оскільки викладена не у формі фактичних тверджень, а оціночних суджень з застосуванням мовних засобів. Отже, оспорювана позивачем інформація, не є твердженням про факт, а є оціночними судженнями авторки нарису з використанням мовних засобів, гострою громадською критикою за наслідком прискіпливого контролю за його особою, як з боку активістів, так і пересічних громадян, відносно діяльності позивача, як публічної особи на період виконання ним повноважень державного службовця. Крім того, фактичний тираж художньо-біографічного нарису під назвою «[INFO]» становив 100 примірників, а не 200 примірників, як стверджує позивач. Оскільки інформація наведена у нарисі не є такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , то відповідно така інформація не завдала і моральної шкоди останньому, так як головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди. Відповіді на відзив від позивача не надійшло. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити із зазначених у ньому підстав. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з посиланням на викладене у її відзиві на позов, при цьому зазначила, що її висловлювання, які містяться на ст. 134, є оціночним судженням, зокрема про те, що [PERSON] зловживав спиртним, оскільки про це стало відомо їй від жителів Ічнянщини. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Чередніченко О.М. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав зазначених ним у відзивах на позов. Фізична особа-підприємець [PERSON] у судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову з підстав зазначених ним у відзиві на позов. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних (далі - Конвенція) свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У статті 201 ЦК України встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації. Згідно ст. 277 ЦК України Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж медіа є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому медіа, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок повідомлення викривачем інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" через зовнішні канали повідомлення в порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання корупції", має право на відповідь. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19). Відповідно до положень п. 19 та 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі- Постанова Пленуму) суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (частина перша статті 200 ЦК України). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. У рішенні від 08 липня 1986 року у справі Lingens v. Austria (заява № 12/1984/84/131) ЄСПЛ розрізнив факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ зазначив, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17 (провадження № 61-48302св18) зазначено, що: «Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів». Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 759/16306/21-ц. Таким чином, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Судом установлено, що під авторством відповідачки [PERSON] був виданий художньо-біографічний нарис «[INFO]», виготівником якого був ФОП [PERSON] (а.с. 13-17). Як стверджує у своєму позові [PERSON] інформація наведена авторкою [PERSON] зі спогадів «… бізнесмена [PERSON] …» на сторінці 134 вказаного художньо-біографічного нарису, а саме «[INFO]», стосується позивача та є недостовірною, відповідальність за яку повинні нести відповідачі [PERSON] - як автор нарису, [PERSON] - якого зазначені спогади в цьому нарисі та ФОП [PERSON] - як поширювач вказаної інформації через друкований засіб масової інформації. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, інформація поширена у художньо-біографічному нарисі «[INFO]» на сторінці 134 про те, що [PERSON] «зловживав спиртним» суд вважає такою, що констатує безпосередній факт зловживання останнім спиртними, тобто є фактичним твердженням та не може бути оціночним судженням. На посилання відповідачки [PERSON] про те, що це висловлювання є її оціночним судженням, оскільки про це стало відомо їй від жителів Ічнянщини, суд відноситься критично, оскільки будь-яких доказів того, що [PERSON] дійсно зловживав спиртними напоями матеріали справи не містять. Крім того, відповідно до витребуваних доказів позивачем, на адресу суду надійшли відповіді від КНП Срібнянська центральна лікарня, відповідно до якої [PERSON] у лікаря-нарколога на обліку не перебуває (а.с. 114), та від Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області, відповідно до якої відсутні відомості, які б підтверджували факт притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за перебування у нетверезому стані в громадських місцях та при керуванні транспортними засобами (а.с. 163). Разом з тим інформація поширена у художньо-біографічному нарисі «[INFO]» на сторінці 134, а саме «[INFO]» суд вважає оціночним судженням, оскільки такі висловлювання є алегоричним, які не містять фактичних даних та не можуть бути витлумачені як такі, що містять будь-які фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. До того ж суд вважає, що у зазначеному вище нарисі описувалися події, які стосувалися [PERSON] , коли він обіймав посаду в державному органі, а тому він підлягав ретельному громадському контролю і потенційно зазнав гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконував свої обов`язки, у зв`язку з чим суд відхиляє твердження позивача, що він вже не є публічною особою та не може піддаватися гострій критиці. Таким чином, зазначена інформація не є такою, що носить стверджувальний характер, а носить характер оціночних суджень і є ні чим іншим, як суб`єктивною думкою автора спірної інформації. Вирішуючи питання належності відповідачів у справі суд погоджується з думкою ФОП [PERSON] про те, що він не може бути належним відповідачем по справі, оскільки при виданні книги [PERSON] «[INFO]» він виступав як виготівник видавничої продукції та виконував функцію матеріально-технічного забезпечення виходу видання в світ, а тому не мав ні обов`язку, ні права у зборі інформації, редагування інформації та перевірці достовірності фактів викладеного у книзі, до того ж вказана книга є книжковим одноразовим виданням художнього спрямування з досить обмеженим тиражем та розраховане на вузьке коло читачів та не є друкованим засобом масової інформації в розумінні ст. 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». За таких обставин позов [PERSON] до ФОП [PERSON] задоволенню не підлягає. Не підлягає задоволенню і позов [PERSON] до [PERSON] , який є неналежним відповідачем. Так, у відзиві на позов відповідачка [PERSON] зазначає, що позивач не звернув увагу на спосіб викладу неї тексту нарису. Спогади, розповіді [PERSON] , а також його близьких людей, знайомих, авторка виділяє в нарисі курсивом, а інший тест є вираження з застосуванням сукупності мовних засобів думок авторки [PERSON] , на основі її набутого досвіду, спогадів та думок інших осіб, і викладені звичайним шрифтом. Зазначене підтверджується наданими відповідачкою копіями сторінок з нарису (а.с. 71-73). Це твердження відповідачки [PERSON] підтримує і сам відповідач [PERSON] у своєму відзиві. Будь-яких доказів на спростування вказаного відповідачами [PERSON] та [PERSON] позивачем [PERSON] не надано. Таким чином, суд вважає, що належним відповідачем у даній справі відповідно до п. 9 Постанова Пленуму є [PERSON] , а тому інформація, поширена нею в художньо-біографічному нарисі «[INFO]» на сторінці 134 про те, що [PERSON] «зловживав спиртним» є недостовірною та такою, що принижує честь та гідність [PERSON] . Оскільки позивачем у позові не зазначено, в якому саме засобі масової інформації повинна спростувати [PERSON] поширену недостовірну інформацію, тому суд вважає необхідним спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом опублікування тексту резолютивної частини цього судового рішення у будь-якому засобі масової інформації не пізніше місяця з дня набрання рішення законної сили, при цьому судом береться до уваги та обставина, що спростувати недостовірну інформацію у спосіб, наближений до способу поширення, зокрема, в іншому виданні [PERSON] не є можливим, оскільки невідомо, коли таке видання може взагалі вийти до друку. Що стосується вимог [PERSON] у частині вилучення 200 примірників художньо-біографічного нарису [PERSON] «[INFO]», то такі задоволенню не підлягають, так як Постановою Пленуму не передбачений такий спосіб захисту як вилучення примірників книг автора. Крім того, такі вимоги не зможуть бути задоволені і з підстав того, що примірники художньо-біографічного нарису «[INFO]» були отримані безпосередньо [PERSON] , які були роздані нею і встановити точне коло осіб, які мають на руках такий нарис становити не є можливим. За таких обставин позов [PERSON] у частині захисту чесності, гідності та ділової репутації підлягає частковому задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», крім права на спростування недостовірної інформації також є вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями. Зважаючи на доведеність, що частина поширеної інформації у художньо-біографічному нарисі «[INFO]» порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам та діловій репутації, тому, суд беручи до уваги вимоги розумності та справедливості, вік відповідачки, спосіб поширення нею інформації, а саме не для широкого колу читачів, вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача моральну шкоду у розмірі 7 000 грн. В іншій частині позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Також представником відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокатом Чередніченком О.М. ставиться питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 8 250 грн на кожного. На підтвердження понесених відповідачами витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено ордер адвоката (а.с. 54, 79) договір про надання правничої допомоги адвокатом Чередніченком О.М. відповідачу [PERSON] від 05.02.2024 року (а.с. 141-143), договір про надання правничої допомоги адвокатом Чередніченком О.М. відповідачці [PERSON] від 05.02.2024 року (а.с. 143-на звороті), вартість послуг наданих адвокатом Чередніченком О.М. відповідачу [PERSON] від 05.02.2024 року у сумі 8 250 (а.с. 144), вартість послуг наданих адвокатом Чередніченком О.М. відповідачці [PERSON] від 05.02.2024 року у сумі 8 250 грн (а.с. 144-на звороті), акт здачі-прийняття наданої правничої допомоги адвокатом Чередніченком О.М. відповідачу [PERSON] на суму 8 250 грн (а.с. 145), акт здачі-прийняття наданої правничої допомоги адвокатом Чередніченком О.М. відповідачці [PERSON] на суму 8 250 грн (а.с. 145-на звороті), довідку адвоката Чередніченка О.М. про отримання оплати за правову допомогу від відповідача [PERSON] у розмірі 8 250 грн (а.с. 146), довідку адвоката Чередніченка О.М. про отримання оплати за правову допомогу від відповідачки [PERSON] у розмірі 8 250 грн (а.с. 146-на звороті), детальний опис наданої адвокатом правничої допомоги відповідачу [PERSON] (а.с. 147-148), детальний опис наданої адвокатом правничої допомоги відповідачці [PERSON] (а.с. 148-на звороті а.с. 149). Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, враховуючи категорію справи, обсяг виконаних робіт та наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони відповідача, суд вважає вказані адвокатом Чередніченком М.І. витрати на правничу допомогу є співмірними, які підтверджуються вказаними вище матеріалами справи, а тому з урахуванням пропорційності до відмовленої частини вимог у частині моральної шкои, слід стягнути з позивача на користь відповідачки [PERSON] 7 095,00 грн витрат на правничу допомогу (8 250 грн - сума сплаченої правничої допомоги х 86% - відмовлено у задоволенні позову у частині стягнення моральної шкоди), а також враховуючи, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] відмовлено, тому з позивача на користь останнього підлягає стягненню 8 250 грн витрат на правничу допомогу. Вирішуючи питання стягнення витрат по сплаті судового збору, суд враховує наступне. Так, позивачем сплачено судового збору на загальну суму 3 773,60 грн (а.с. 9, 10). Оскільки позивачем при подання позову до суду ставилося питання про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, тому ним повинно було бути сплачено 3 220,80 грн - за позов у частині позовних вимог про захист честі, гідності, ділової репутації (по 1 073,60 грн з кожного з відповідачів), а також 2 250 грн у частині стягнення моральної шкоди з трьох відповідачів (1,5 % від суми моральної шкоди у розмірі 1 50000 грн), тобто загальний розмір судового збору сплаченого позивачем повинен бути становити 5 470,80 грн. Таким чином, позивачем не доплачено судового збору у розмірі 1 697,20 грн (5 470,80 грн - 3 773,60грн), який слід стягнути з позивача у дохід держави, при цьому з урахуванням пропорційності до задоволеної частини вимог, слід стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] 1 073,60 грн судового збору у частині вимог про захист честі, гідності, ділової репутації та 105,75 грн судового збору у частині вимог про стягнення моральної шкоди (2 250 грн- сума судового збору, яку повинен був сплатити позивач у частині вимог про стягнення моральної шкоди х 4,7 % - задоволено судом вимоги заявленого позову у частині стягнення моральної шкоди).

Outcome: partial