Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

12.08.2024 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області, Косівського товариства співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 про визнання права власності на квартиру, мотивуючи свої вимоги тим, що Косівським товариством співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 побудовано п`ятиповерховий багатоквартирний будинок за адресою: [ADDRESS] . На правах членів кооперативу, відповідно до розподілу, [PERSON] \~отримав квартиру\~ [ADDRESS] року було укладено договір між ЗАТ «Будівельник» та ЖБК-2 в особі голови Гривінського В. на будівництво 49-квартирного житлового будинку. Вказаний будинок, згідно договору було побудовано, але звернутися до ЗАТ «Будівельник» для отримання свідоцтва про право власності немає можливості, оскільки ЗАТ «Будівельник» було ліквідоване, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У процесі експлуатації квартири [ADDRESS] у зазначеному будинку [PERSON] \~ дізнався про те, що фактичне право володіння, розпорядження та користування квартирою мало мати певні юридичні передумови у вигляді державної реєстрації права власності на квартиру. На замовлення 19.08.2021 виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , в якому зазначено, що загальна площа становить 68,0 м2, з якої житлова складає 40,9 м2. Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки, інвентаризаційна вартість вказаної квартири становить 93855 грн. Оскільки [PERSON] сплачено всі внески і заборгованості перед житлово-будівельним кооперативом немає, він вважає себе власником належної йому квартири, що підтверджується довідкою, виданою головою Косівського товариства співвласників ЖБК № 2. Також, до позовної заяви додано ордер на житлове приміщення на вищевказану квартиру, за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з наведеним іншого способу оформити право власності на належну йому квартиру, окрім як звернутися із позовом до суду, немає. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] , звернувся до суду із заявою, в якій просить справу розглянути без його участі та без участі позивача, позов підтримує повністю. Представник відповідача Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області - до суду не прибув, звернувся до суду із заявою, в якій просить розглядати справу без його участі, щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Представник відповідача Косівського товариства співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 в підготовче засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без участі. Позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи по суті у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою від 15.08.2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 28.08.2024 року. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд розглядає справу в порядку письмового провадження, без проведення судового засідання, що відповідає ч.13\~ст.7 ЦПК України. За правилами ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Дослідивши письмові докази, судом встановлено, що згідно копії рішення Косівської міської ради від 12 липня 1985 року № 79 виділено управлінню капітального будівництва облвиконкому земельну ділянку під будівництво 60-ти квартирного кооперативного житлового будинку площею 0,50 га (а.с.23). Відповідно до копії рішення Косівської міської ради від 11 жовтня 1985 року № 114 затверджено житлово-будівельний кооператив [ADDRESS] в кількості 60 членів для будівництва 60-ти квартирного будинку. Затверджено список членів житлово-будівельного кооперативу №2 та зареєстровано статут житлово-будівельного кооперативу №2 (а.с.24). Згідно копії рішення від 23 липня 1986 року №73 в зв`язку із зміною кількості квартир в житлово-будівельному кооперативі, вирішено затвердити житлово-будівельний кооператив [ADDRESS] , в кількості 49 членів для будівництва житлового будинку з вбудовано-прибудованим магазином по [ADDRESS] . Затверджено список членів житлово-будівельного кооперативу №2 в кількості 49 чоловік та зареєстровано статут житлово-будівельного кооперативу №2 (а.с.25). З 05.04.2000 року позивач [PERSON] зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно довідки Косівського товариства співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 та копії відомостей про засновників Косівського товариства співвласників житлово-будівельного кооперативу №2 [PERSON] \~є членом\~ОСББ Косівського\~товариства співвласників\~ЖБК №2\~(а.с.\~8,\~19-22)\~і має\~у власності квартиру\~ [ADDRESS] що підтверджується копією технічного паспорта на квартиру, ордером на житлове приміщення, копією будинкової книги та копією Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 9-12, 13, 14-17, 18). Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки, ринкова вартість квартири, що належить [PERSON] за адресою: [ADDRESS] становить 93855 грн. (а.с. 27). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ЗАТ «Будівельник», з яким ЖБК №2 уклав договір, було ліквідовано (а.с.26). Конституцією України задекларовано, що людина, її основні права визнаються в України найвищою соціальною цінністю. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Зокрема, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності насувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів: Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово- будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Згідно з п. 5 і п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набутгя права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-1V «Про кооперацію», стаття 384 ЦК). При цьому також враховується, що виникнення права власності на будинки, споруди інше нерухоме майно, не залежало від державної реєстрації, до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України\~в редакції, що діє із 2004 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», діючого з 2004 року. За правилами частин 1 і 4 статті 182 ЦК України, в редакції, що діяла із 2004 року, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1). Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4). За правилами частини 4 статті 334 ЦК України, діючої із 01 січня 2004 року, із змінами внесеними Законом України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній з часу його прийняття з 2004 року, передбачалося, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Цією ж статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», але в редакції чинній із 01 січня 2013 року, передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. На підставі безпосередньо досліджених та оцінених у справі доказів судом встановлено, що позивач [PERSON] будучи членом ЖБК №2 повністю сплатив всі внески за квартиру [ADDRESS] , а тому відповідно до діючого на той час Закону України «Про власність» - набув право власності на спірну квартиру. Оскільки [PERSON] для отримання свідоцтва про право власності не може звернутися до ЗАТ «Будівельник», з яким ЖБК №2 було укладено договір, у зв`язку з тим, що ЗАТ «Будівельник» було ліквідовано, а тому право власності на належну йому квартиру підлягає захисту у судовому порядку. Отже, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, враховуючи й те, що відповідачі не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірну квартиру. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 384, 392 Цивільного Кодексу України\~та

Outcome: approved