Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

Акціонерне товариство «Альфа Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ: 23494714) звернулося в Смілянський міськрайонний суд Черкаської області з позовом до [PERSON] ( [INFO] , зареєстроване місце проживання [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення заборгованості. Позов обґрунтовує тим, що тим, що АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №898/06-034-939. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа банк». правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «АльфаБанк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 року. Відповідно до умов кредитного договору позивач взяв на себе зобов`язання зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 26350 дол. США. Відповідач зобов`язався в порядку та на умовах визначених кредитним договором повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 05.10.2021 року має заборгованість у розмірі 7211,02 дол. США, яка складається із: 5862,42 дол. США - заборгованості за кредитом, 1348,60 дол. США - заборгованість за відсотками. У зв`язку із викладеним позивач просить стягнути у судовому порядку з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 7211,02 дол.США, встановити подальші нарахування відповідно до умов кредитного договору до моменті виконання рішення суду, а також стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2874,19 грн. Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.12.2021 року матеріали позовної заяви направленні за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2022 року, для розгляду цивільної справи №703/3729/21, визначено суддю Демчика Р.В. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.09.2022 року задоволено позов АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 28.12.2005 року у розмірі 5862,42 дол. США, заборгованість за відсотками у розмірі 1348, 60 дол. США, а всього - 7211,02 доларів США. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» » на відшкодування витрат по сплаті судового збору 2874, 19 грн. 14.09.2023 року до суду надійшла заява [PERSON] про поновлення процесуального строку та скасування заочного рішення. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.10.2023 року скасоване заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2022 року по справі за позовом АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх повністю. Також надіслала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що виконавчий напис вчинено на договорі іпотеки, а не на кредитному договорі, відтак його предметом є звернення стягнення на предмет іпотеки, а не стягнення заборгованості. При цьому відповідно до сталої судової практики Верховного Суду стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) не вважається подвійним стягненням. Так, зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546 цс 19) вказала на наступне: «Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язання відсутня». Така правова позиція є сталою впродовж декількох років та не змінювалась, постанови щодо відступу від такої позиції відсутні, отже, вона є релевантною у даній справі. Аналогічний правовий висновок висловлений у чисельній судовій практиці, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18), КЦС ВС від 08.12.2021 у справі № 751/3510/15. Згідно висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 09 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14, від 3 лютого 2016 року у справ № 6-1080цс15, зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня; позивач вважає, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредиторів за рахунок забезпечувального зобов`язання. Наявність виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, який не був виконаний у повному обсязі, не перешкоджає кредитору звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості. Посилання представника відповідача на те, що виконавчий напис є виконаним є безпідставними, адже валютою кредитування у даних правовідносинах є долар США, заборгованість у виконавчому написі про звернення стягнення виражена у доларах США з еквівалентом у національній валюті: «За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна пропоную задовольнити вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" в сумі розміром 18559) доларів США 00 центів, що згідно курсу НБУ станом на 17.02.2011 становить 147390, 01 грн.» Валюта кредитування сторонами не змінювалась, отже відсутні підстави вважати, що сплата гривневого еквіваленту є належним виконанням зобов`язання. Кредитний договір укладений в валюті долар США, додаткових угод про зміну валюти кредитування укладено не було, а тому і виконуватись зобов`язання мають у доларах США. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15 (провадження 61-10125св21), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9754/17 (провадження № 61-11497св21), від 19 жовтня 2022 року у справі № 718/469/20 (провадження № 61-1110св22). Так, у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 750/2000/18 (провадження № 61-38514св18) викладено наступний правовий висновок: «Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Також заперечувала про застосування строку позовної давності, оскільки він не пропущений. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що у відповідача відсутня заборгованість за кредитним договором. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 28.12.2015 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту №898/06/-034-939. Згідно п.1.1 договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 26350 дол. США зі сплатою 12,75 % річних. Пунктом 1.1.1 договору, визначений порядок погашення суми основної заборгованості: починаючи з 26 по 28 число кожного місяця позичальник сплачує банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 147,00 доларів США для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості за кредитом та процентів. Останній платіж повинен бути здійснено до 25.12.2020 року. Відповідно до п.1.3. договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладання цього договору - з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, для придбання якого, згідно з п.1.2. цього договору, надається кредит, заставною вартістю 156550 грн. Відповідно до п.п. 3.3.9, 3.3.10 п.3.3. позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.2.4.2.5 цього договору; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному у п.1.1 договору. У відповідності до п.4.5 договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків визначених до п.п. 3.3.9, 3.3.10 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф,пеню). [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України від 17.08.2017. З 01.06.2011 року зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] . Як вбачається з розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №898/06/-034-939 від 28.12.2005 року, заборгованість [PERSON] станом на 05.10.2021 року становить: заборгованості за кредитом - 5862,42 дол.США, що є еквівалентом 155777, 40 грн.; сума заборгованості за відсотками - 1348,60 дол. США, що є еквівалентом 35835,27 грн.; загальна сума заборгованості 7211,02 дол. США, що є еквівалентом 191612,67 грн. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укросцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонерна АТ «Уксоцбанк», а сам е з 15.10.2019 року. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Також судом встановлено, що 28.12.2015 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №Ід 898/06-034-939. Згідно п.1.1. договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №898/06-034-939 від 28.12.2005 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, наступне нерухоме майно квартира [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Пунктом 1.2. договору передбачено, що вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 156550 грн. Відповідно до п.1.5. договору іпотекою за цим договором також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов`язаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, збитків, завданих порушенням умов цього договору. Відповідно до п. 2.4.3. договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання іпоткодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.5. договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса. Стаття 3 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 1 «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Відповідно до пункту 2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Відповідно до пункту 3.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів. Згідно з підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів. В постанова ВП ВС від 21 березня 2018 року у справа № 760/14438/15-ц (способи звернення стягнення на предмет іпотеки) вказано, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. 25.03.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. вчинено виконавчий напис № 1065, яким звернуто стягнення на квартир [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Згідно іпотечного договору № Ід 898/06-034-939, посвідченого 28.12.2005 року Веліковою Н.А., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за №8964, зазначене нерухоме майно передане [PERSON] і в іпотеку Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Уксоцбанк») в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту №898/06-034-939 від 28.12.2005 року, укладеним між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», строк платежу за яким настав 17.02.2011 року. Строк за який проводиться стягнення: з 16.06.2010 року по 17.02.2011 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Київської міської філії ПАТ «Уксоцбанк» в сумі розміром 18559 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 17.02.2011 року становить 147390 грн., яка є сумою заборгованості за кредитом. Суд приходить до висновку, що позивач самостійно визначив позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що станом на 25.03.2011 року заборгованість [PERSON] за договором кредиту №898/06/-034-939 становила 147390 грн. Також судом встановлено, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Горбатюк В.П. від 30.06.2016 року виконавчий напис №1065 від 25.03.2011 року повернуто стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». При розгляді справи, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у постанові №751/3248/17 від 17.09.2020 року, згідно якої «підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону). Аналіз положень статей 33, 36 - 39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Системний аналіз зазначених норм матеріального права, дає підстави дійти висновку про те, що вибір способу правового захисту належить іпотекодержателю, задоволення вимог за рахунок іпотечного майна підлягає урахуванню при вирішенні позову про стягнення заборгованості за кредитними договором. Обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист і не впливає на можливість особи звернутися до суду. Установивши, що 07 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки - на спірну квартиру, вказаний напис пред`явлено до виконання, разом з тим постановою приватного виконавця від 21 травня 2018 року повернуто стягувачу - ПАТ «Укрсоцбанк», вимоги кредитора за основним зобов`язанням не задоволено боржником, виконавчий напис не виконано та не реалізовано, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що банк не позбавлений можливості застосувати судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Доводи касаційної скарги, що позивач обрав позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже відсутні підстави для застосування судового способу стягнення, є необґрунтованими з урахуванням встановлених у цій справі обставин, з яких вбачається, що виконавчий напис нотаріуса не виконано та повернуто стягувачу позасудове врегулювання щодо погашення заборгованості не завершено, вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання не виконано, а отже кредитор не позбавлений права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Отже, сама по собі наявність виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки нереалізованого і невиконаного у встановленому законом порядку не позбавляє права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги в інший спосіб, передбачений законом». Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Відповідач не зверталася до суду із позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа № 1065 вчиненого 25.03.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., яким звернуто стягнення на квартир [ADDRESS] , під час дії виконавчого провадження, відповідач здійснювала платежі на виконання виконавчого напису нотаріуса № 1065 від 25.03.2011 року. Так, як вбачається з квитанції від 18.03.2013 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 15000 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Як вбачається з квитанції №1008579 від 10.06.2013 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 1000 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Як вбачається з квитанції №7736901 від 11.05.2012 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 120000 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Як вбачається з квитанції №10527990 від 27.08.2013 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 700 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Як вбачається з квитанції №10836371 від 16.10.2013 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 2000 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Як вбачається з квитанції №11591672 від 27.02.2014 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 2000 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Як вбачається з квитанції №11747266 від 28.03.2014 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 1000 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Як вбачається з квитанції №12183097 від 27.06.2014 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 1000 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Як вбачається з квитанції №12036100 від 28.05.2014 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 1200 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року Як вбачається з квитанції №12839296 від 27.10.2014 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 2800 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Як вбачається з квитанції №12434411 від 27.08.2014 року [PERSON] сплатила ПАТ «Укрсоцбанк» 1600 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому напису №1065 від 25.03.2011 року. Таким чином, на виконання виконавчого напису нотаріуса, яким запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Київської міської філії ПАТ «Уксоцбанк» в сумі розміром 18559 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 17.02.2011 року становить 147390 грн., яка є сумою заборгованості за кредитом, відповідачем сплачено 148 300 грн., а тому виконавчий напис є виконаним. Таким чином позивач, за рахунок предмета іпотеки задовольнив свою вимогу за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Так у додаткових пояснення представник позивача посилається на те, що виконавчий напис вчинено на договорі іпотеки, а не на кредитному договорі, відтак його предметом є звернення стягнення на предмет іпотеки, а не стягнення заборгованості. При цьому відповідно до сталої судової практики Верховного Суду стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) не вважається подвійним стягненням. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 року у справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546 цс 19) вказала на наступне: «Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язання відсутня». Аналогічний правовий висновок висловлений у чисельній судовій практиці, зокрема у постанові КЦС ВС від 08.12.2021 у справі № 751/3510/15. Так у справі № 361/7543/17 позивач одночасно заявив дві вимоги до двох осіб про стягнення з них солідарно на користь позивача суми заборгованості у розмірі 1029444 грн. 78 коп. за договором позики від 22 червня 2016 року, яка складається з 952536 грн.13 коп. - заборгованості за договором позики, що еквівалентно 35000 доларів США за курсом, встановленим Національним банком України на день складання позову 05 грудня 2017 року; 54842 грн. 40 коп. - відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 22 червня 2016 року починаючи з 22 червня 2017 року по 05 грудня 2017 року; 12996 грн. 25 коп. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 22 червня 2017 року по 05 грудня 2017 року; 8320 грн. судових витрат позивача у вигляді судового збору, 750 грн. судових витрат позивача на експертну оцінку. Також позивач просив суд, звернути стягнення по іпотечному договору від 22 червня 2016 року на предмет іпотеки: земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Зазимська сільська рада, кадастровий номер 3221282800:02:004:0299, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, на якій станом на момент укладення договору іпотеки були відсутні будь-які споруди, що належить на праві спільної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 вересня 2012 року приватним нотаріусом, та Державного акту на праві власності на земельну ділянку серії № ЯМ № 416531, виданого 07 грудня 2011 року Управлінням Держкомзему у Броварському районі Київської області, шляхом надання права позивачу у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», укладати договори купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій іншій особі на підставі іпотечного договору від 22 червня 2016 року від свого імені як іпотекодержателя, з правом отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з правом здійснення позивачем всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та без необхідності отримання для цього не менше мінімальної ринкової вартості предмета іпотеки у сумі 88960 грн., визначеною на підставі Звіту про експертну оцінку від 12 вересня 2017 року, та погашення за рахунок отриманих за наслідками такого продажу грошових коштів заборгованості в розмірі 1029444 грн. 78 коп. перед позивачем солідарних боржників - відповідачів у справі. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області 30 листопада 2018 року позов задовольнити частково. Стягнуто з одного з відповідачів на користь позивача суму боргу в розмірі 1256558 грн. 24 коп. за договором позики укладеного 22.06.2016 року, що складається з: основного боргу в розмірі 35 000 дол. США, що еквівалентно 993682 грн. 62 коп.; відсотків за користування позикою за період з 22 червня 2017 року по 30 листопада 2018 року в розмірі 219997 грн. 53 коп.; 3 % річних в розмірі 42878 грн. 09 коп. В рахунок погашення заборгованості цього-ж відповідача на користь позивача звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: земельну ділянку з цільовим призначенням для індивідуального садівництва площею 0,1000 га, без будь-яких забудов, що розташована за відповідною адресою у межах, які зазначені в плані меж земельної ділянки, та яка належить на праві власності відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки та Державного акту на право власності на земельну ділянку в рахунок погашення за договором позики укладеного 22.06.2016 року в сумі 1256558 грн. 24 коп. шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, що визначена згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для індивідуального садівництва, площею 0,1000 га, що знаходиться за відповідною адресою, складеного товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт пройм» від 12 вересня 2017 року в сумі 88 960 грн. (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот шістдесят гривень 00 коп.) У постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі № 751/3510/15-ц, на яку посилається представник позивача зазначено, що «відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Звернення стягнення на предмет застави повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки в такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством». «Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2016 року в справі № 750/3202/15-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 8 696, 60 доларів США та пеню у розмірі 4 091, 75 грн. Відповідно до довідки про залишок заборгованості за кредитом станом на 04 вересня 2019 року, наданої представником АТ «УкрСиббанк», з урахуванням часткового погашення заборгованості її розмір становить 7 137, 91 доларів США. Відповідно до інформації Центрального та Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 21 серпня 2019 року пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 4 091, 75 грн сплачена боржниками. Встановивши, що рішенням суду, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість за кредитним договором з [PERSON] , [PERSON] , проте позичальник не виконав у повному обсязі вказане рішення суду, з урахуванням часткового погашення суми боргу та тієї обставини, що наявність судового рішення про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 7 137, 91 доларів США». У постанові ВП ВС від 19.05.2020 у справі № 361/7543/17 ВП Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо правової природи одночасного задоволення вимог про стягнення боргу за основним зобов`язанням зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, визначивши, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням У резолютивній частині судового рішення про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та звернення стягнення на предмет іпотеки слід вказувати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже, таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. У справі яка розглядається, АТ «Альфа Банк» просить стягнути у судовому порядку з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 7211,02 доларів США, встановити подальші нарахування відповідно до умов кредитного договору до моменті виконання рішення суду, а також стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2874,19 грн. При цьому, банк не заявляє одночасно вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Також, представником позивача не надано доказів, які б свідчили про те, що до моменту вчинення виконавчого напису, банк звертався до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу та одночасним зверненням стягнення на предмет іпотеки. Крім того, представником позивача не надано доказів про те, що існує будь-яке рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором. Також, в додаткових поясненнях представник позивача вказує на те, що посилання представника відповідача на те, що виконавчий напис є виконаним є безпідставними, адже валютою кредитування у даних правовідносинах є долар США, заборгованість у виконавчому написі про звернення стягнення виражена у доларах США з еквівалентом у національній валюті: «За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна пропоную задовольнити вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" в сумі розміром 18559) доларів США 00 центів, що згідно курсу НБУ станом на 17.02.2011 становить 147390, 01 грн.» Таке твердження представника позивача суд вважає помилковим, оскільки у виконавчому напису нотаріуса № 1065 від 25.03.2011 року чітко зазначено, що сумою заборгованості за кредитом є 147390 грн. Таким чином, оскільки позивач, за рахунок предмета іпотеки задовольнив свою вимогу за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, який був виконаний відповідачем, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Також представником відповідача було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності. Слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті, суд не вирішує питання щодо застосування строку позовної давності. На підставі наведеного, ст.ст. 27, 526, 530, 1046-1056 ЦК України, ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279, 280-284 ЦПК України,-

Outcome: dismissed