Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-26 00:00:00

1.Описова частина Стислий виклад позицій учасників справи [PERSON] (далі - позивач), діючи через свого представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області (далі - відповідач) про визнання за нею права власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вказану квартиру вона набула в порядку спадкування після своєї матері. Згідно свідоцтва про право на спадщину квартира має загальну площу 37,9 кв.м. та житлову площу 18,4 кв.м. При цьому згідно технічного паспорту загальна площа квартири становить 47,0 кв.м., з яких житлова площа 18,4 кв.м., оскільки попередньою власницею без дозволу на виконання будівельних робіт були добудовані коридор 1-1 площею 3,9 кв.м. та санвузол 1-2 площею 5,2 кв.м. Дана прибудова була здійснена у 2011 році. Спадкодавець не ввів в експлуатацію реконструйовану квартиру, оскільки не звертався і не отримував у встановленому порядку дозвіл на виконання будівельних робіт, у зв`язку з чим позивачка не може у позасудовому порядку оформити право власності на вказану реконструйовану квартиру. У підготовче судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, при цьому представник позивачки подав заяву про розгляд справи без його участі в якій вказав, що позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, при цьому подав заяву про розгляд справи без його участі, в які зазначає про визнання позову повністю. Заяви та клопотання учасників справи Учасники справи інших заяв та клопотань до суду не подавали. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 17 липня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Враховуючи те, що представник відповідача позов визнав повністю, згідно статей 200, 206 ЦПК України суд у підготовчому судовому засіданні ухвалив перейти до вирішення питання щодо задоволення позову за наявності для того законних підставі. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка аргументів і доказів учасників справи Як встановлено, 19 січня 2023 року позивачка набула у порядку спадкування за заповітом після своєї матері [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Вказана квартира згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом має загальну площу 37,9 кв.м., житлову площу 18,4 кв.м. (а.с. 8). Ще за життя [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,0069 га з кадастровим номером 7423610000:00:001:0783 на якій розташована вказана вище квартира (а.с. 9). Позивачка набула у порядку спадкування після своєї матері згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом право власності на земельну ділянку площею 0,0069 га з кадастровим номером 7423610000:00:001:0783 (а.с. 10). З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] вбачається, що у 2011 році спадкодавцем було здійснено прибудову до цієї квартири, зокрема коридору 1-1 площею 3,9 кв.м., та санвузла 1-2 площею 5,2 кв.м., при цьому загальна площа квартири становить 47,0 кв.м., а житлова площа 18,4 кв.м. Саме будівництво здійснено без дозволу на виконання будівельних робіт, однак з дотриманням вимог державних будівельних норм(а.с. 12-17). 15 червня 2023 року позивачка подала декларацію про готовність до експлуатації об`єкта за амністією на належну їй квартиру [ADDRESS] , яка була повернута Державною інспекцією архітектури та містобудування України на доопрацювання, оскільки об`єкт будівництва, що вводиться в експлуатацію та вказаний у електронній технічній інвентаризації та рік завершення будівництва об`єкта, що вводиться в експлуатацію суперечить вимогам абзацу першого пункту 9 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», вид будівництва (реконструкції), зазначений у декларації про готовність об`єкта до експлуатації не відповідає виду будівництва (існуюча забудова), зазначеному у технічній інвентаризації (а.с.18-21). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статей 321, 328 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 383 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно частини третьої статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у вставленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до частини п`ятої статті 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно роз`яснень, що містяться в абзаці 4 пункту 9 та в пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 3 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, а тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №910/2939/19 виклав правову позицію про те, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного». При цьому, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у № 61-33701св18 зроблено висновок про те, що суд має повноваження визнавати право власності на об`єкт самочинного будівництва виключно у двох випадках: право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно; на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Оскільки судом встановлено, що спадкодавцем позивача було здійснено самочинне будівництво прибудови до квартири [ADDRESS] , яка на даний час має загальну площу 47,0 кв.м., житлову площу 18,4 кв.м., та складається з коридору 1-1 площею 3,9 кв.м., санвузла 1-2 площею 5,2 кв.м., коридору 1-3 площею 11,7 кв.м., кухні 1-4 площею 7,8 кв.м., кімнати 1-5 площею 18,4 кв.м., при цьому дане будівництво здійснено на земельній ділянці, яка належить позивачці на праві власності, а під час будівництва було дотримано вимоги державних будівельних норм, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання позову відповідачем та у зв`язку з цим для задоволення позову повністю, оскільки це не порушує прав інших осіб. Враховуючи те, що спір виник внаслідок недбалих дій спадкодавця позивачки, яка за життя не оформила належним чином прибудову до квартири, відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне повністю покласти на позивачку всі здійснені ним витрати, не стягуючи їх з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved