Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

23 квітня 2024 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»» через систему «Електронний суд» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що між ним і відповідачем [PERSON] були укладені кредитні договори, а саме: 10 листопада 2020 року № 2001730694501, згідно якого [PERSON] видано кредитну карту з кредитним лімітом у сумі 10 000,00 грн., який в подальшому було збільшено до 40\~422,00 грн.; 23 квітня 2021 року № 1001860857801, згідно якого [PERSON] видано кредит в сумі 79\~641,00 грн. Банк свої зобов`язання за кредитними договорами виконав, однак відповідачем зобов`язання за договорами не були виконані належним чином у зв`язку з чим, станом на 01 лютого 2024 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 168\~204,93 грн., з яких: - по кредитному договору № 2001730694501 від 10 листопада 2020 року в сумі 86\~839,84 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 50\~421,97 грн.; заборгованість по процентам 36\~417,87 грн.; - по кредитному договору № 1001860857801 від 23 квітня 2021 року в сумі 81\~365,09 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 45\~723,58 грн.; заборгованість по процентам 8,75 грн.; заборгованості за комісією 35\~632,76 грн. У зв`язку з чим зазначені суми, а також судові витрати в розмірі 2\~422,40 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2024 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відзиві\~сторона відповідача\~посилалася на\~безпідставність та\~необґрунтованість позовних\~вимог,\~просила в\~позові відмовити\~з огляду\~на наступне. Відповідач з\~позивачем кредитних\~договорів не\~укладав,\~а лише\~підписав заяви,\~які не\~містили правила\~та умов\~кредитування.\~Заборгованість по\~процентам була\~нарахована в\~порушення чинного\~законодавства та\~судової практики\~Верховного Суду.\~Відповідач заперечує\~проти того,\~що Договір\~комплексного банківського\~обслуговування фізичних\~осіб є\~складовою частиною\~кредитного договору,\~оскільки він\~не був\~нею підписаний.\~Відповідно надані\~позивачем докази\~не можуть\~розцінюватися як\~стандартна (типова)\~форма,\~що встановлена\~до укладеного\~із відповідачем\~кредитного договору.\~В частині\~заявлених вимог\~про стягнення\~з відповідача\~заборгованості по\~процентам за\~користування кредитними\~коштами просив\~врахувати,\~що оскільки\~умови договорів\~приєднання в\~даному випадку\~розробляються Банком,\~вони повинні\~бути зрозумілі\~усім споживачам\~і доведені\~до їх\~відома,\~у зв`язку\~із чим\~Банк має\~підтвердити,\~що на\~час укладення\~відповідного договору\~діяли саме\~ці умови,\~а не\~інші.В той же час, зі змісту заяви № 2001730694501 від 10.11.2020 року передбачено застосування двох процентних ставок: пільгова 0% річних та процентна ставка поза межами пільгового періоду 47,88% річних, при цьому, тривалість пільгового періоду в цій заяві та в паспорті споживчого кредиту не зазначена. Крім того, позовна заява та наданий Банком розрахунок заборгованості за кредитним договором № 2001730694501 від 10.11.2020 року не містить розміру процентних ставок, якими було нараховані відсотки, а тому надані позивачем виписки по особовим рахункам є неналежним доказом на підтвердження суми заборгованості. Також вказує, що позивачем незаконно збільшено за цим договором розмір кредитного ліміту. Отже,\~позовні вимоги\~в частині\~стягнення з\~ [PERSON] \~заборгованості за\~кредитним договором\~№ 2001730694501\~від 10.11.2020\~року \~необґрунтовані та\~належними доказами\~не підтверджені.\~ Щодо\~договору №\~1001860857801\~від 23.04.2021\~року вважає\~позовні вимоги\~в частині\~стягнення заборгованості\~по комісії\~в розмірі\~35632,756\~грн.\~необґрунтованими та\~безпідставними,\~ оскільки\~позивачем всупереч\~вимогам чинного\~законодавства незаконного\~нараховувалася комісія\~за обслуговування\~кредитної заборгованості\~в розмірі\~2,99%\~щомісячно,\~що становить\~2\~381,27\~грн.,\~в той\~час як\~вказані послуги\~за обслуговування\~кредиту повинні\~Банками надаватися\~безкоштовно.\~А тому сплачена відповідачем комісія в загальному розмірі 21\~517,72 грн.\~повинна бути зарахована в першу чергу на погашення процентів, а потім на тіло кредиту. Таким чином, заборгованість по кредитному договору № 1001860857801 від 23.04.2021 року повинна становити 24\~214,61 грн. (81\~365,09 грн. (35\~632,76 грн. - (21\~517,72 грн. 8,75 грн.). У відповіді на відзив представник позивача Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» посилався на обставини, викладені в позові, наполягав на задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначив, що договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО) відповідно до ст. 6 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зі змінами, є публічною частиною договору, до якої приєднався відповідач, підписавши заяви, які є індивідуальними частинами договору. Заява на приєднання до договору є невід`ємною частиною договору, відповідач своїм підписом підтвердив згоду та розуміння з умовами ДКБО, про що зазначив в заявах. Законодавство не вимагає підпису клієнта на публічній частині договору, а лише вимагає оприлюднення публічної частини договору на веб-сайті банку. Зазначає, що відповідач був ознайомлений з усіма умовами договору. У паспорті споживчого кредиту зазначено детальну інформацію про кредитодавця, суму кредиту, строк кредитування, мету отримання кредиту, спосіб та строк надання кредиту, розмір реальної процентної ставки та іншими умовами. Виписка з особового рахунку відповідача є належним та допустимим доказом. Підписуючи заяви, відповідач погодився з розміром процентної ставки за користування кредитними коштами. Щодо збільшення Банком кредитного ліміту, відповідач приєднавшись до ДКБО, надав пряму згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого та повідомленого клієнту шляхом надіслання СМС-повідомлення на номер мобільного телефону останнього. В той же час, відповідач протягом дії кредитного договору не надавав своїх заперечень Банку, що не погоджується з розміром збільшеного ліміту, при цьому останній активно користувався карткою після збільшення розміру кредитного ліміту. Щодо комісії зазначив, що Банком правомірно нараховувалася комісія, що не суперечить вимогам ЗУ «Про споживче кредитування», яким передбачено комісію та інші обов`язкові платежі за супровід послуги кредитодавця, в тому числі за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Умова про комісію була узгоджена між відповідачем і Банком, підписавши заяву, відповідач погодився на умову кредитування. В судове засідання представник позивача Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» не з`явився, звернувся до суду з заявою, згідно якої просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви відповідача останній вимоги не визнав, з підставі викладених у відзиві, просив розглядати справу без його участі та в задоволенні позову відмовити. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов наступного висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 10 листопада 2020 року відповідач [PERSON] підписав заяву на приєднання до Договору про комплексне банківського обслуговування фізичних осіб № 2001730694501, та своїм підписом підтвердив, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення такого договору, яка розміщена на сайті Банку, в повному обсязі з урахуванням умов надання послуг, як обраних безпосередньо при акцептуванні ДКБО. За умовами договору АТ «ПУМБ» відкриває на ім`я клієнта поточний рахунок у гривнях та надає кредитну картку із встановленим кредитним лімітом 10\~000,00 грн., стандартна процентна ставка складає 47,88%, реальна річна процентна ставка - 47,88%. Договором передбачено, що у випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом, застосовується процентна ставка на суму основного боргу у розмірі 62% річних. Строк дії кредитного ліміту 12 місяців з дня надання кредитного ліміту. Зі спливом вказаного строку, дія кредитного ліміту продовжується кожного разу на той самий строк у разі, якщо відсутні заперечення будь-якої із сторін, або підстав для його скорочення у порядку, визначеному ДКБО. Також відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту, яким визначені основні умови кредитування. Встановлено, що розмір кредитного ліміту Банком було збільшено до 50\~422,00 грн., що підтверджується довідкою про збільшення кредитного ліміту. Банк виконав свої зобов`язання перед позичальником, надавши кредит в обумовленому розмірі, що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача. Так, з виписки по особовому рахунку вбачається, що [PERSON] отримав кредитні кошти та користувався ними, однак своєчасно Банку їх не повертав, в зв`язку з чим станом на 01 лютого 2024 року виникла заборгованість по кредитному договору № 2001730694501 від 10 листопада 2020 року в розмірі 86\~839,84 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 50\~421,97 грн.; заборгованість по процентам 36\~417,87 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості Банку та випискою по особовому рахунку відповідача. Крім того встановлено, що 23 квітня 2021 року між АТ «ПУМБ» та [PERSON] \~був укладений кредитний договір № 1001860857801, шляхом підписання заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Договором передбачено надання відповідачу споживчого кредиту в сумі 79\~641,00 грн. на споживчі цілі, строком на 24 місяці, тобто до 23 квітня 2023 року. Розмір процентної ставки 0,01% річних, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 2,99%. Відповідно до графіку платежів, який міститься в заяві на приєднання, чиста сума кредиту/сума платежів за розрахунковий період складає 5\~699,99 грн. щомісяця та 5\~699,90 грн. останній платіж. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості 2\~381,27 грн. Усього за 24 місяці сума кредиту складає 136\~799,67 грн., сума комісії 57\~150,48 грн. Реальна річна процентна ставка 76,84%, загальні витрати за споживчим кредитом 57\~158,67 грн., загальна вартість кредиту 136\~799,67 грн. Також сторонами підписано паспорт споживчого кредиту, який містить аналогічні умови із заявою приєднання до ДКБО. Банк виконав свої зобов`язання перед позичальником, надавши кредит в обумовленому розмірі, що підтверджується платіжною інструкцією № TR.48930178.48747.8810 від 23 квітня 2021 року. Відповідачем умови договору належним чином не виконані, у зв`язку з чим, станом на 01 лютого 2024 року утворилася заборгованість по кредитному договору № 1001860857801 від 23 квітня 2021 року в розмірі 81\~365,09 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 45\~723,58 грн.; заборгованість по процентам 8,75 грн.; заборгованості за комісією 35\~632,76 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості Банку та випискою по особовому рахунку відповідача. Встановлено, що 01 лютого 2024 року за вих. № КНО-44.2./74 Банком на адресу відповідача було направлено письмові вимоги (повідомлення) про наявність заборгованості за кредитними договорами та необхідність її сплати, попереджено про наслідки невиконання цієї вимоги, проте [PERSON] дані вимоги проігноровано, наявна заборгованість за кредитними договорами на вимогу Банку не сплачена. Таким чином, між сторонами виник спір щодо виконання зобов`язань за кредитними договорами. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. За приписами ч. 1 ст. 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст.\~6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). У ст.\~526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Ч. 2 ст.\~1054\~ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Звертаючись до суду Банк наголошував на тому, що відповідач [PERSON] 10 листопада 2020 року та 23 квітня 2021 року, підписавши заяви на приєднання до Договору про комплексне банківського обслуговування фізичних осіб № 1001870148501 та № 1001860857801, відповідно до яких погодив умови надання кредитних коштів, порядок їх користування та повернення. Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки за особовим рахунком клієнта вбачається, що відповідач [PERSON] користувався кредитними коштами шляхом отримання готівки, розраховувався ними, а також здійснював повернення кредитних коштів Банку. Всі ці дії свідчать про те, що відповідач отримав кредитні кошти та користувався ними з частковим поверненням. Також, як зазначалось вище матеріали справи містять платіжну інструкцію № TR.48930178.48747.8810 від 23 квітня 2021 року про перерахування кредитних коштів за договором № 1001860857801 від 23 квітня 2021 року у розмірі 79\~641,00 грн. Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «ПУМБ» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530\~ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З наданого банком розрахунку заборгованості станом на 01 лютого 2024 року утворилася заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі складає 168\~204,93 грн., з яких: - по кредитному договору № 2001730694501 від 10 листопада 2020 року в сумі 86\~839,84 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 50\~421,97 грн.; заборгованість по процентам 36\~417,87 грн.; - по кредитному договору № 1001860857801 від 23 квітня 2021 року в сумі 81\~365,09 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 45\~723,58 грн.; заборгованість по процентам 8,75 грн.; заборгованості за комісією 35\~632,76 грн. Також зазначені суми заборгованості відображені у виписках по особовим рахункам відповідача [PERSON] , які є первинними бухгалтерськими документами. Щодо вимог Банку по процентах за користування кредитом слід зазначити наступне. За змістом статті 634\~цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює АТ «ПУМБ». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1\~ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до\~частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11\~Закону України\~від 12\~травня 1991\~року №1023-XII\~«Про захист\~прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з\~пунктом 22\~частини першої статті 1\~Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти, та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви, про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки, Умови та правила надання банківських послуг, це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17-ц. Посилання позивача на те, що у підписаних відповідачем договорах зазначено, що позичальник ознайомлений з умовами і правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку, достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому є не обґрунтованими. Однак, як вбачається з матеріалів справи, підписані відповідачем заяви від 10 листопада 2020 року та 23 квітня 2024 року про приєднання до ДКБО містять розмір погодженої між сторонами процентної ставки за користування кредитом. Таким чином, між сторонами було погоджено процентну ставку за користування кредитними коштами. З приводу збільшення розміру кредитного ліміту за договором від 10 листопада 2020 року, то слід зазначити, що Банком надано довідку про збільшення кредитного ліміту, відомості якої відповідачем належним чином не спростовані. Крім того, останній користувався кредитними коштами в межах збільшеного кредитному ліміту та не звертався до Банку із заявою про його незаконне збільшення. Окрім того, факт отримання кредитних коштів та користування ними відповідачем не заперечувалося у наданому стороною відповідача відзиві, свого контррозрахунку заборгованості відповідач суду не надав. Доводи сторони відповідача в їх сукупності зводяться до невірного розуміння вимог законодавства та власного тлумачення норм процесуального права. Такі доводи оцінені судом та не знайшли свого підтвердження. Разом з тим, розглядаючи обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення комісії, суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 11\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України\~«Про споживче\~кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).\~Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України)\~є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц. Тлумачення частини першої статті 203\~ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України.\~Втім більшість\~законодавчих актів\~носять комплексний\~характер і\~в них\~поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд звертає увагу, що в кредитному договорі № 1001860857801 від 23 квітня 2021 року не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 2\~381,27 грн., є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Пунктом 4 заяви № 1001860857801 від 23 квітня 2021 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99%, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й п. 5.7.3 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь Банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги Банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором № 1001860857801 від 23 квітня 2021 року в розмірі 35\~632,76 грн. є безпідставними. З урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 35\~632,76 грн. задоволенню не підлягають. Разом з\~тим,\~судом встановлено,\~що відповідачем\~ [PERSON] \~за кредитним\~договором 1001860857801\~від 23\~квітня 2021\~року було\~сплачено комісію\~в загальному\~розмірі 21\~517,72\~грн.,\~а тому\~вказана сума\~повинна бути\~зарахована в\~рахунок погашення\~заборгованості в\~першу чергу\~по процентам,\~а потім\~та тіло кредиту. Таким чином, заборгованість по кредитному договору № 1001860857801 від 23 квітня 2021 року повинна становити 24\~214,61 грн. (81\~365,09 грн. (35\~632,76 грн. - (21\~517,72 грн. 8,75 грн.). У зв`язку з наведеним, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі 111\~054,45 грн. (сто одинадцять тисяч п`ятдесят чотири грн. 45 коп.), з яких : -\~ за\~кредитним договором\~№ 2001730694501\~від 10\~листопада 2020\~року в\~розмірі 86\~839,84\~грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 50\~421,97 грн.; заборгованості по процентам 36\~417,87 грн.; -\~ за\~кредитним договором\~№ 1001860857801\~від 23\~квітня 2021\~року в\~розмірі 24\~214,61\~грн., яка складається з заборгованості за кредитом. Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують наведених висновків суду. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial