Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

Позивач звернувся в Новоушинський районний суд Хмельницької області з позовом, у якому просив стягнути з відповідача 328100 грн. заборгованості, 7278 грн. 12 коп. інфляційних втрат та 1241 грн. 01 коп. трьох відсотків річних за період з 20 вересня 2021 року по 08 вересня 2023 року. Мотивував позовні вимоги тим, що 31 березня 2021 року він надав відповідачу в борг 21000 грн., що підтверджується письмовою розпискою від 31 березня 2021 року, яка написана власноруч [PERSON] , який зобов`язувався повернути грошові кошти до 20 вересня 2021 року. Вказав, що на день подання позовної заяви [PERSON] свої зобов`язання за розпискою не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складається з 21000 грн. тіла позики, 7278 грн. 12 коп. інфляційних втрат та 1241 грн. 01 коп. трьох відсотків річних за період з 20 вересня 2021 року по 08 вересня 2023 року. Крім цього, за період часу з 12 серпня 2022 року по 21 квітня 2023 року він надав відповідачу у позику грошові кошти в загальному розмірі 307100 грн., що підтверджується платіжними інструкціями та роздруківками листування із проханням про надання коштів у позику з визначенням обов`язку про повернення. Однак, вказані кошти відповідачем не повернуто. З огляду на вказане просив позовні вимоги задовольнити, а судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, орієнтований розрахунок яких становить 20000 грн., стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою судді Новоушинського районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2023 року матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Пустомитівського районного суду Львівської області. 09 листопада 2023 року Пустомитівським районним судом Львівської області отримано матеріали цивільної справи. Ухвалою судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач повідомлявся про судовий розгляд шляхом направлення поштової кореспонденції та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду. 04 січня 2024 року від Військової частини [NUMBER] надійшов лист № 380/188/649 від 24 грудня 2023 року про повернення копій ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками у зв`язку із тим, що [PERSON] з 05 вересня 2023 року не проходить військову службу у вказаній частині. Розпорядженням № 31 від 16 квітня 2024 року та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Пустомитівського районного суду Львівської області визначено головуючого суддю Мусієвського В.Є. Протокольною ухвалою від 25 квітня 2024 року долучено оригінал розписки до матеріалів справи, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 28 серпня 2024 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів викладених письмово та просив такі задовольнити, однак вказав, що докази на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним буде подано у встановлений законом процесуальний строк. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд такої у його відсутності не подав. Зі згоди представника позивача суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. В силу ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 31 березня 2021 року [PERSON] надав [PERSON] в борг 21000 грн., що підтверджується письмовою розпискою від 31 березня 2021 року, яка написана власноруч [PERSON] . Кошти за вказаною розпискою мали бути повернуті до 20 вересня 2021 року. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правої позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Враховуючи те, що відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували повернення позивачу суми позики, а також те, що у позивача наявний оригінал розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти, суд приходить до висновку, що такі грошові кошти повернуті не були. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не отримував від позивача вказані грошові кошти, а також не складав і не підписував вказану розписку, суду не надано. З огляду на вказане, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за розпискою від 31 березня 2021 року в розмірі 21000 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Однак, вирішуючи спір щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за договором позики на підставі ст. 625 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. На підтвердження позовних вимог позивачем у позовній заяві наведено розрахунки, згідно яких вбачається, що за період з 20 вересня 2021 року до 08 вересня 2023 року інфляційні втрати становлять 7278 грн. 12 коп., а 3 % річних складають 1241 грн. 01 коп. Проте, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України [PERSON] №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та діє по даний час. Враховуючи зазначені положення закону, нарахування позивачем трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період після 24.02.2022 року не відповідає вимогам ЦК України. З огляду на вказане, штрафні санкції, визначені у ст. 625 ЦК України, які позивач просить стягнути з відповідача, слід розраховувати за період з 20 вересня 2021 року по 24 лютого 2022 року, які становлять 272 грн. 71 коп. 3 % річних та 1114 грн. 25 коп. інфляційних втрат. Окрім заборгованості за розпискою позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, який відповідно до пояснень представника укладено між сторонами з часу фактичного надання коштів, що підтверджується платіжними інструкціями та копіями листувань з проханням про надання коштів у позику з визначенням обов`язку про повернення. Позивач на підтвердження позовних вимог надає квитанції про переказ грошових коштів відповідачу на загальну суму 307100 грн. за період часу з 12 серпня 2022 року по 21 червня 2023 року. Водночас, з наданих платіжних інструкцій вбачається, що призначенням платежу є переказ власних коштів, а не надання таких у позику, що позбавляє суд можливості дійти до висновку, що вказані грошові кошти надавались [PERSON] , як позика з визначенням обов`язку про їх повернення. Крім цього, статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Слід зазначити, що сума заборгованості, яка наведена у мотивах позовної заяви в розмірі 307100 грн., є значно більшою, ніж десять розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян станом на 2022-2023 роки. Однак, на підтвердження своїх позовних вимог позивач [PERSON] не надає письмової форми договору, укладеної між сторонами відповідно до вимог законодавства, що позбавляє суд можливості дійти висновку, що вказані грошові кошти надавались [PERSON] , як позика з визначенням обов`язку про їх повернення. До матеріалів позовної заяви на підтвердження позовних вимог долучено скрін-шоти переписок у мессенджері «Вайбер» з посиланням на те, що це листування відбулось між позивачем та відповідачем, згідно яких вбачається, що особа під найменуванням «Бальчило» погодилась на наявність у неї боргу у розмірі 307000 грн. Однак, із вказаних скрін-шотів переписок у мессенджері «Вайбер» неможливо встановити авторів цього листування. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. За частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 916/3027/21 від 21 червня 2023 року викладено позицію, згідно якої суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. З огляду на вказане, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 307100 грн. заборгованості за договором позики не знайшли свого підтвердження в матеріалах цивільної справи та спростовуються вищевикладеним, а тому такі задоволенню не підлягають. В силу вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 21000 грн. заборгованості за розпискою, 272 грн. 71 коп. 3 % річних та 1114 грн. 25 коп. інфляційних втрат. За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1073 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: partial