Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , 21.03.2024 звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати відповідачами таким, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач співмешкали в будинку [ADDRESS] , на праві власності належить позивачу, відповідно до договору куплі-продажу. Відповідач зареєстрований в зазначеному будинку, однак з не проживає за вказаною адресою з 2020 року. Позивачу не відомо де знаходиться відповідач, оскільки ніяких зв`язків з ним не підтримує. Також в будинку були прописані сини позивачки [PERSON] та [PERSON] , які є повнолітніми та з 2019 року не підтримують стосунків з нею. Місце їх проживання невідоме. Позивач намагалась зняти із зареєстрованого місця проживання відповідачів, однак нею отримано відмову у знятті із зареєстрованого місця проживання відповідачів в зв`язку з відсутністю у неї військово-облікових документів відповідачів.. Ухвалою суду від 01.04.2024 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті. Відстрочити [PERSON] сплату судового збору у розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп. до ухвалення судового рішення у справі за позовною заявою [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав вказаних в позові та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), що підтверджується повідомленням про вручення [PERSON] 02.082024 рекомендованого листа з судовою повісткою , а також рекомендовані листи з судовою повісткою направлені [PERSON] та [PERSON] повернувся без вручення з відмітками - «адресат відсутній за вказаною адресою». За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідачів про дату, час і місце судового засідання, які не з`явились в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подали до суду відзив, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вважав за можливе проводити розгляд справи, відповідно до ст. 223 ЦПК України у відсутності сторін на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі -продажу від 27.07.2004, зареєстрованого в реєстрі за №1407, що підтверджується копією цього договору (а.с. 9). Відповідно копії довідки Центру надання адміністративних послуг Голованівської селищної ради Кіровоградської області №66 від 04.10.2023 , відповідачі зареєстровані по [ADDRESS] , однак фактично за зареєстрованим місцем проживання не проживають [PERSON] та [PERSON] з 2019 року та [PERSON] з 2017 року (а.с. 10). Як вбачається з копії заяви власника житла про зняття особи із задекларованого /зареєстрованого місця проживання від 08.02.204, позивачу відмовлено у знятті із задекларованого /зареєстрованого місця проживання відповідачів згідно п. 87/3 постанови КМУ №265 (а.с.13-14) Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормами ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною 1 і 2 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.11.2016 року по справі №6-709цс16, про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що відповідачі, у житловому будинку [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності позивачу, більше п`яти років (з 2019 року) не проживають, про причини відсутності за місцем реєстрації понад один рік суду не повідомили, а тому суд приходить до висновку про відсутність таких причин. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідачі втратили право користування житловим будинком позивача та добровільно не здійснюють дії щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, що обмежує позивача у розпорядженні належним їй будинком. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачу ухвалою суду від 01.04.2024 відстрочено [PERSON] сплату судового збору у розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп. до ухвалення судового рішення у справі за позовною заявою [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому підлягає відшкодуванню відповідачами. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: approved