Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лисенко О.О. про скасування постанови слідчого про накладення заборони на відчуження майна. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , а [INFO] помер його рідний брат, [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Позивачем було проведено обряд поховання спадкодавця. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12.06.2023 було встановлено факт родинних відносин між позивачем та його померлим дядьком [PERSON] , [INFO] .. У липні 2023 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Лисенко О.О. про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме квартиру [ADDRESS] , однак отримав відмову у видачі, оскільки відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , постановою слідчого управління ГУМВС України в м. Києві від 01.06.2006 року накладено обтяження, власником 1/3 частини квартири зазначено [PERSON] . Зазначену постанову позивач вважає незаконною відповідно до положень ст. 126 КПК України арешт слідчий має право накласти лише на майно, що перебуває у власності підозрюваного, обвинуваченого, [PERSON] ніякого відношення до спірної квартири не має, станом на 01.06.2006 року зазначена квартира перебувала у державній власності. Спадкодавець [PERSON] самостійно проживав у спірній квартирі, а 09.10.2006 року йому було видано свідоцтво про право власності. Крім того, приватним нотаріусом Лисенко О.О. було направлено запит до ГУ НП у м. Києві про надання інформації щодо арешту спірного майна, яке у відповідь повідомило, що кримінальну справу №07-4690 було направлено до Головного слідчого управління МВС України, яке направило справу до Генеральної прокуратури України, далі спрямована до Подільського районного суду м. Києва для розгляду по суті. 24.10.2023 до Головного слідчого управління МВС України направлено адвокатський запит про надання інформації щодо кримінальної справи №07-4690, однак ГСУ МВС України інформації не надало. Таким чином, права позивача, як спадкоємця та власника спірного майна порушені, оскільки він не має змоги оформити у встановленому законом порядку право власності на спадкове майно за належно реєструвати його, а відтак позивач звернувся до суду в вище зазначеним позовом. Ухвалою судді від 22.01.2024 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче засідання у справі. 21.02.2024 від представника відповідача за довіреністю - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечувають проти позовних вимог у повному обсязі та зазначають, вони є неналежним відповідачем, а відтак просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 27.02.2024 було витребувано від Першої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію матеріалів реєстраційної (нотаріальної) справи щодо внесення до реєстру заборони за постановою СУ ГУМВС України в м. Києві від 01.03.2006 року; від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лисенко Ольги Олександрівни належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи за померлим [PERSON] , [INFO] , що був зареєстрованим та проживав за адресою: [ADDRESS] . 26.03.2024 на адресу суду від Першої Київської державної нотаріальної контори надійшли витребувані ухвалою документи. Згідно ухвали суду від 27.03.2024 було витребувано з Відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації належним чином завірену копію всіх наявних матеріалів облікової справи щодо приватизації померлим [PERSON] квартири [ADDRESS] . 29.03.2024 на адресу суду від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лисенко О.О. надійшли витребувані ухвалою суду від 27.02.2024 матеріали спадкової справи. 17.04.2024 надійшли витребувані ухвалою суду від 27.03.2024 матеріали облікової справи щодо приватизації померлим [PERSON] квартири [ADDRESS] . Відповідно до ухвали постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 09.05.2024 року було вирішено закрити підготовчий розгляд справи призначивши справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача - адвокат Скрипник Р.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини справи, просив суд про їх задоволення. Представник відповідача - адвокат Глущенко О.М. у суді заперечувала проти задоволення позовних вимог, надаючи пояснення, посилалась на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] , є рідним племінником померлого [PERSON] , що підтверджується копією рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12.06.2023 року (а.с.17 та 18 - зворотна сторона). Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] , помер [INFO] у віці 69 років (а/з№ 2685). Згідно із копії свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 78 років (а/з№ [NUMBER] ), після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно. Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 09.10.2006 року №1665, вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.14). 12.04.2022 [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Воронкової О.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька [PERSON] . На підставі зазначеної заяви 12.04.2024 було відкрито спадкову справу № 08/2022 відносно майна померлого [INFO] [PERSON] . Приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Воронковою О.А. було передано вище зазначену спадкову справу за місцем знаходженням майна спадкодавця до Київського міського нотаріального округу та наразі перебуває у приватного нотаріуса КМНО [PERSON] ( [ADDRESS] ), спадкова справа № 31/2022 відносно майна померлого [INFO] [PERSON] . 18.07.2023 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Лисенко О.О. про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з постанови від 26.12.2023 року приватного нотаріуса КМНО Лисенко О.О. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , постановою слідчого управління ГУМВС України в м. Києві від 01.06.2006 року накладено обтяження, власником 1/3 частини квартири зазначено [PERSON] . Згідно відповіді на запит приватного нотаріуса КМНО Лисенко О.О. про надання інформації щодо арешту спірного майна, ГУ НП у м. Києві про надання інформації щодо арешту спірного майна, повідомило, що кримінальну справу №07-4690 було направлено до Головного слідчого управління МВС України, яке направило справу до Генеральної прокуратури України, далі спрямована до Подільського районного суду м. Києва для розгляду по суті. Дослідивши матеріали копії приватизаційної справи №1665 від 09.10.2006, судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.10.2006 року №1665, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності померлому [PERSON] . При цьому, в ході розгляду справи судом було встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , постановою слідчого управління ГУМВС України в м. Києві від 01.06.2006 року накладено обтяження, власником 1/3 частини квартири зазначено [PERSON] . Таким чином, померлим [PERSON] було набуто право власності на спірну квартиру вже після накладення обтяження на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , постановою слідчого управління ГУМВС України в м. Києві від 01.06.2006 року. Згідно відповіді Головного слідчого управління МВС України на адвокатський запит від 24.10.2023 про надання інформації щодо кримінальної справи №07-4690 24.10.2023 вбачається, що у ГСУ відсутні відомості про рух згаданої кримінальної справи та чи притягувався у ній [PERSON] до кримінальної відповідальності, також зазначили про те, що ГСУ не є правонаступником прав та обов`язків ліквідаційного підрозділу МВС України, крім того відповідно до постанови КМУ від 02.09.2015 №641 новостворений центральний орган виконавчої влади - Національна поліція України, не є правонаступником міліції, та не є структурним підрозділом МВС України. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. 24 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19 (ЄДРСРУ № 81691819) зазначила наступне: Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 317 Цивільного кодексу України встановлено, що всі суб`єкти права власності (український народ, фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права) є рівними перед законом. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Підставою для звернення позивача до суду з даним позовом стала постанова слідчого управління ГУМВС України в м. Києві від 01.06.2006 року про накладення обтяження, власником 1/3 частини квартири зазначено [PERSON] . Як вбачається зі змісту відповіді Слідчого управління ГУНП у м. Києві від 07.09.2023, арешт накладений на майно у межах кримінальної справи розпочатої за правилами КПК України 1960 року. Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року. Положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна:на стадії досудового розслідування лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідно відпаде потреба (частина шоста статті 126); на стадії судового розгляду у випадку закриття справи (частин статті 248), а також постановляючи вирок, суд вирішував питання, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна (пункт 8 частини першої 324). У відповіді на запит, міститься інформація, що кримінальну справу № 07-4690 спрямовано до Подільського районного суду м. Києва. Тобто, ГУ МВС України в місті Києві не наділене повноваженням приймати будь-які рішення в межах цієї кримінальної справи, яка знаходиться у Подільському районному суді м. Києва. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України» ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2, серед яких Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві. Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, про якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується. Відповідно до ст. 81 ЦК України визнане порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного встановлюються Конституцією України та законом. Статтею 82 ЦК України передбачено, що на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 104 ЦК передбачено, що юридична особа і припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Постановою КМУ України від 20 жовтня 2011 року №1074 затверджено порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Відповідно до вимог пункту 18 Порядку до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідного органу виконавчої влади або територіального органу. Пунктом 6 Порядку встановлено, що у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. Уповноваженим органом - Кабінетом Міністрів України правонаступників Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві не визначено. Відповідно до частини 4 статті 105 Цивільного кодексу України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Згідно Інструкції з організаційно - штатної роботи в системі МВС України, затвердженої наказом МВС України від 17.12.2009 № 530 дек «Про нормативне забезпечення організаційно - штатної роботи» затвердження штатів апаратів ГУМВС, органів та підрозділів, що діють при ГУМВС та їм підпорядковані є виключною компетенцією Міністерства внутрішніх справ України. Наказом МВС України від 06.11.2015 № 1388 «Про організаційно штатні зміни» вирішено уважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС. Згідно Переліку змін у штатах МВС, затвердженого цим наказом МВС України, в ГУМВС України в місті Києві скасовуються всі штати, тобто 15236 посад. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Позивачем до першого судового засідання у справі, яка розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, а також безпосередньо у судовому засіданні під час розгляду справи, не подавались суду клопотання (усні, письмові) про заміну неналежного відповідача на належних, а норми ЦПК України не дають право суду самостійно здійснювати такі дії без наявності відповідного клопотання позивача. Відповідно, право визначення особи відповідача покладено на позивача, й суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача з якого на думку позивача має бути стягнуто відповідне відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, враховуючи вище викладені обставини, той факт, що стороною позивача до першого судового засідання у справі, яка розглядалась за правилами загального позовного провадження, а також безпосередньо у судовому засіданні під час розгляду справи, не подавались суду клопотання (усні, письмові) про заміну неналежного відповідача на належного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування постанови слідчого про накладення заборони на відчуження майна з тих підстав, що вони не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, а також заявлені до неналежного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed