Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради, в якому просив визнати за ним (позивачем) право власності в порядку спадкування за законом на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Згідно експертного висновку, виконаного Українським бюро лінгвістичних експертиз №056/67-п/2 від 15.01.2024 року, прізвище матері позивача « [PERSON] » та прізвище самого позивача « [PERSON] » в документах, наданих на проведення лінгвістичної експертизи, є ідентичними. Також зазначає, що на момент смерті його матері [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , яка була придбана нею на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1997 року, зареєстрованого товарною біржою «Українська Біржа Нерухомості». Після смерті матері він прийняв в установленому законом порядку спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріуса, проте нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену квартиру, оскільки договір купівлі-продажу від 17.07.1997 року зареєстрований на товарній біржі, не був посвідчений нотаріально. На інше майно, яке залишилося після смерті матері, а саме на будинок та на земельну ділянку в [ADDRESS] йому були видані свідоцтва про право на спадщину за законом. За таких підстав, він позбавлений можливості отримати документ про підтвердження набуття ним у спадщину після смерті матері квартири [ADDRESS] , тому і звернувся до суду з даним позовом. Від відповідача не надходило на адресу суду письмового відзиву проти позову. 16.04.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 23.05.2024 року на виконання ухвали суду від 20.05.2024 року за клопотанням позивача [PERSON] . Черкаською районною державною нотаріальною конторою була надана Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та копія спадкової справи № 201/2023 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 31.05.2024 року, зобов`язано КП «ЧООБТІ» надати суду інформацію про те, за ким було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , станом на 01.01.2013 року, а також залучено до участі в розгляді даної справи в якості третіх осіб: [PERSON] та [PERSON] . 17.06.2024р. до суду надійшла відповідь на запит з КП «ЧООБТІ», а також була надана копія договору купівлі-продажу від 17.07.1997 року, зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія), відповідно до Протоколу відкритих торгів № 4 від 17.07.1997 року, укладеного між гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , та [PERSON] . 18.07.2024р. судом закрите підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, визнати за ним (позивачем) право власності в порядку спадкування за законом на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] після смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] . При цьому, пояснив, що він є єдиним спадкоємцем після смерті матері і успадкував все її майно, проте позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на належну померлій квартиру через відсутність належного правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності померлої на таку квартиру. Також зауважив, що відсутність належного правовстановлюючого документу на квартиру та відмова нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право на спадщину на квартиру порушує його законні права на успадкування майна після смерті матері та на отримання документу, що підтверджує його право власності, внаслідок чого він і змушений був звернутись до суду з даним позовом. Представник відповідача Черкаської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Разом з тим, суд враховує, що представником відповідача [PERSON] , який діє на підставі довіреності №3974-01-21 від 28.12.2024 року, до суду було подане клопотання від 20.05.2024 року, в якому останній просив розглянути справу без представника Черкаської міської ради та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились та не повідомили про причини своєї неявки, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися в установленому законом порядку. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 16.12.1967 року. [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7). Згідно експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/67-n/2 від 15.01.2024 року, субнормативний український запис ЛАМБАДІЦ виник при міжмовних перетвореннях під впливом просторічної вимови цього прізвища та внаслідок графічного відтворення характерної для російської мови орфоепічної особливості: твердої вимови кінцевого ц, на відміну від української мови (пор. укр. молодець - рос. молодец, укр. хлопець - рос. хлопец, укр. кінець - рос. конец тощо). Таке розподібнення українських записів цього прізвища в документах однієї родини є типовою девіацією в практиці документування в умовах українсько-російської міжмовної взаємодії. Відповідно до чинних стандартів нормативними записами зазначеного прізвища є: українською мовою - ЛАМБАДИЦЬ, російською мовою ЛАМБАДИЦ. З урахуванням\~зазначеного українські\~записи прізвища\~ [PERSON] (свідоцтво\~про смерть,\~запис [PERSON] ;\~свідоцтво про\~смерть,\~запис [PERSON] )\~і ЛАМБАДІЦ\~(паспорт\~громадянина України,\~запис [PERSON] ;\~свідоцтво про\~народження,\~записи [PERSON] ,\~батько [PERSON] ,\~мати [PERSON] ;\~пенсійне посвідчення,\~запис [PERSON] )\~та російський\~запис ЛАМБАДИЦ\~(свідоцтво\~про одруження,\~записи російською\~мовою [PERSON] ,\~ [PERSON] ;\~паспорт громадянина\~України,\~запис російською\~мовою [PERSON] )\~в документах,\~наданих для\~експертизи,\~є ідентичними» /а.с. 8/. Відтак, очевидно, що суперечності в зазначені прізвищ позивача та його матері, виникли через неправильний переклад прізвища з російської мови на українську мову. Також з матеріалів справи вбачається, що гр. [PERSON] , яка померла [INFO] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] /а.с. 7/) проживала та була зареєстрована на день своєї смерті за адресою [ADDRESS] , що стверджується копією довідки Мошнівської сільської ради №180/02-19 від 06.04.2023 року /а.с. 10, 36/. Позивач в установлений законом термін звернувся до Черкаської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] і нотаріусом була заведена спадкова справа №201/2023. Вказане стверджується копією матеріалів самої спадкової справи /а.с. 33-70/. Після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем її майна, який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, є позивач. У зв`язку із прийняттям спадщини 05.04.2024 року позивачем отримано: свідоцтво про право на спадщину за законом на належне померлій майно у вигляді права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] /а.с. 62/, свідоцтво про право на спадщину за законом на належне померлій майно у вигляді права власності на земельну ділянку, площею 0,2500га, кадастровий номер 7124985000:03:004:0637, що розташована по [ADDRESS] /а.с. 64/, свідоцтво про право на спадщину за законом на належне померлій майно у вигляді права власності на земельну ділянку, площею 0,1469га, кадастровий номер 7124985000:03:004:0644, що розташована по [ADDRESS] /а.с. 66/. 04.04.2024 року позивач звернувся до нотаріуса та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на належну померлій квартиру [ADDRESS] , але листом від 10.04.2024 року вих. №430/02-14 нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру. Дана відмова обґрунтована тим, що в якості документа, який підтверджує право власності на зазначену квартиру, позивачем був наданий договір купівлі-продажу, який зареєстрований на товарній біржі, але не був посвідчений нотаріально /а.с. 70/. Згідно договору купівлі-продажу від 17.07.1997 року, укладеного між [PERSON] (покупцем) та [PERSON] , [PERSON] , останні продали, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , яка складається із двох кімнат, загальною площею, 47,7 кв.м., в тому числі житлова площа 33,3 кв.м., та розташована на четвертому поверсі п`ятиповерхового панельного будинку (далі спірна квартира). Зазначений договір був укладений та зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія), відповідно до протоколу відкритих торгів №4 від 17.07.1997 року, та зареєстрований за реєстраційним номером №117-2 /а.с. 89/. Відповідно до листа-відповіді КП «ЧООБТІ» від 11.06.2024 року вих. №377 квартира [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу №117-2 від 17.07.1997 року, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) зареєстрована в КП «ЧООБТІ» за [PERSON] /а.с. 87/. Згідно висновку про вартість спірної квартири від 05.04.2024 року, складеного ПП ФОП [PERSON] , загальна ринкова вартість спірної квартири на момент оцінки складає 749 180 грн. /а.с. 15/. За таких обставин, позивач вважає, що спірна квартира входить до складу спадщини його померлої матері, а тому він має право на набуття у власність квартири [ADDRESS] в порядку спадкування, однак його право не визнається, внаслідок чого він звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом та права власності, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до статтей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що після смерті матері [PERSON] позивач [PERSON] подав у визначений законом строк заяву про прийняття спадщини. Будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини не звертались. Заповіту за життя померла [PERSON] не складала. На момент своєї смерті [PERSON] проживала одна та за місцем її проживання вона була зареєстрована також одна, а отже відсутні особи, які могли фактично прийняти спадщину після її смерті. Таким чином, єдиним спадкоємцем майна, що залишилось після смерті [PERSON] , є її рідний син позивач [PERSON] . Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що підставою для відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру стала відсутність належного правовстановлюючого документу про підтвердження права власності спадкодавця на таку квартиру, оскільки договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого спадкодавець [PERSON] придбала спірну квартиру на товарній біржі 17.07.1997 року, не був посвідчений нотаріально. Надаючи оцінку підставам набуття права власності на спірну квартиру суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент укладання біржової угоди, яка є предметом судового розгляду, спірні правовідносини регулювались нормами ЦК УРСР (1963р). Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Натомість ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996р. за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків, укладених на товарній біржі. Зі змісту договору купівлі-продажу від №117-2 від 17.07.1997 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія) та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК УРСР підлягає реєстрації в Черкаському об`єднаному бюро технічної інвентаризації. Згідно листа КП «ЧООБТІ» від 11.06.2024 року за вих. №377 /а.с. 87/ станом на 01.01.2013 року право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 117-2 від 17.07.1997 року. Отже, отримавши державну реєстрацію в КП «ЧООБТІ» права власності на спірну квартиру, яка була придбана матір`ю позивача за договором купівлі-продажу №117-2 від 17.07.1997 року, що зареєстрований на Товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія), держава тим самим визнала її право власності на таку квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Варто звернути увагу, що Закон України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 05.09.1997 року) дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому, чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій, були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 1997 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Тому, в цьому контексті, немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу №117-2 від 17.07.1997 року, що зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Черкаська філія). Разом з тим, незважаючи на те, що на теперішній час право власності померлої [PERSON] на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку, відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного 17.07.1997 року, в силу дії норми ст. 227 ЦК УРСР свідчить про його недійсність, а відтак, такий договір не є належним правовстановлюючим документом про підтвердження права власності на нерухоме майно, що перешкоджає позивачу оформити право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку. Отже, враховуючи що позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері, в тому числі і спірну квартиру [ADDRESS] , яку остання набула у не заборонений законом спосіб, однак позивач не має можливості отримати документ на підтвердження права власності на спадщину, до складу якої входить спірна квартира, то його право є порушеним і підлягає захисту. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно зі статтею 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що позивач, відповідно до закону, вчинив всіх необхідних заходів для належного прийняття у спадщину спірної квартири після смерті своєї матері, проте, не має можливості отримати відповідного свідоцтва, то суд приходить до висновку про те, що його право не визнається, а отже, може бути захищене судом шляхом визнання за ним права власності на відповідну квартиру. При цьому, беручи до уваги, що позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, а відповідне спадкове майно знаходиться на території територіальної громади м. Черкаси, то Черкаська міська рада є належним відповідачем у даній справі. За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, внаслідок чого позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, однак, в позовній заяві позивач просив судові витрати залишити за ним, а відтак відсутня необхідність розглядати питання про розподіл судових витрат між сторонами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved