Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги», третя особа - Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» про зобов`язання вчинити дії. У своїй позовній заяві просить суд зобов?язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» (ЄДРПОУ 41916045) зробити мені - [PERSON] (споживач о/р № [NUMBER] ), по будинку за адресою [ADDRESS] два окремих особових рахунки: Перший - окремий рахунок на ТП (трансформаторну підстанцію) щодо холостого ходу та інших показників ТП Другий - окремий рахунок на будинок (показання згідно лічильника). Обґрунтував свій позов тим, між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та [PERSON] був укладений договір про користування електричною енергією від 07.10.2003 року згідно з яким Відповідачу здійснювалося постачання електричної енергії в помешкання за адресою: [ADDRESS] на платній основі. Відповідно до листів НКРЕ та Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, які містяться в матеріалах справи, Позивачу стало відомо що п.16 Договору від 07.10.2003р. суперечить актам цивільного законодавства в частині додаткових нарахувань. На переконання Позивача, в даному випадку Відповідачі здійснюють нарахування згідно Публічного договору, проте додаткові нарахування чомусь стягуються згідно старого договору від 07.10.2003р., який втратив чинність. Вказує, що сумлінно оплачує рахунки за електроенергію відповідно до показів лічильника за звичайним тарифом, в якому нормативно технологічні втрати електроенергії вже включені. Проте відповідачі протиправно здійснюють нарахування за єдиним рахунком, в який включають і покази спожитої електроенергії згідно лічильника і незаконні нарахування за вищевказаним пунктом договору від 07.10.2003р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 05 березня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник відповідача заперечував щодо позову. 12 березня 2024 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову, відповідно до змісту якого представник заперечував щодо позову. Позивач у судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю. Третя особа своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» учасниками ринку електричної енергії є виробник, електропостачальник, трейдер, оператор системи передачі, оператор системи розподілу, оператор ринку, гарантований покупець та споживач, які проводять свою діяльність на ринку електричної енергії у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до п. 78 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» розподіл електричної енергії (далі - розподіл) - транспортування електричної енергії від електроустановок виробників електричної енергії або електроустановок оператора системи передачі мережами оператора системи розподілу, крім постачання електричної енергії. Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про ринок електричної енергії» розподіл електричної енергії здійснюється оператором системи розподілу. Діяльність з розподілу електричної енергії підлягає ліцензуванню відповідно до законодавства. Відповідно до ліцензії з розподілу електричної енергії, виданої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 13.11.2018 № 1411 ПРАТ «ДТЕК Київські Електромережі» с оператором системи розподілу (далі - ОСР) електричними мережами та здійснює провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії на території ліцензованої діяльності. Згідно п. 1.2.1. Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ), затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 ПРРЕЕ на роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку. На виконання вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 № 2019, який набув чинності 11.06.2017, Загальними зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО від 13.11.2017 прийнято рішення про реорганізацію Публічного акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО» шляхом виділу з Нього Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Електромережі» (далі - Позивач) (Код ЄДРПОУ 41946011). Згідно п. 2.3. Статуту Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські Електромережі» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО» в частині переданих йому майна, прав та обов?язків згідно з розподільчим балансом, а також в частині прав та обов?язків, що визначені частиною 13 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії». Відповідно до ч. 13 розділу XVIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» у разі відокремлення оператор системи розподілу, яким є ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі», є правонаступником в частині прав та обов?язків: пов?язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та із провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією. Відповідно до пункту 6 постанови НКРЕКП №312 від 14.03.2018 року «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» (далі ПРРЕЕ), до укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, який укладається зі споживачем, договірні відносини між споживачем та суб?єктом господарювання, що провадить діяльність з розподілу електричної енергії на підставі ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами (або ОСР як правонаступником за договорами про користування електричною енергією та договорами про постачання електричної енергії), урегульовуються окремими положеннями діючих договорів про користування електричною енергією або договорів про постачання електричної енергії (у частині взаємовідносин споживача і електророзподільної організації), які не суперечать вимогам чинного законодавства у сфері електроенергетики. Зокрема сторони керуються вимогами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) з питань потужності, якості електроенергії, окремих процедурних питань тощо. У разі виникнення суперечності між нормами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) та нормами законодавства про електроенергетику сторони керуються вимогами чинного законодавства. Між Публічним акціонерним товариством «КИЇВЕНЕРГО» (правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ») та [PERSON] , (далі Відповідач), був укладений договір про користування електричною енергією від 07.10.2003 року (далі Договір) згідно з яким Відповідачу здійснювалося постачання електричної енергії в помешкання за адресою: [ADDRESS] на платній основі. Договором було передбачено умови та порядок оплати. Згідно з Додатком № 8 до Договору «Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін» та Схемою електроустановок та точок розподілу мереж, в балансовій належності позивача, зокрема перебувають КЛ (кабельна лінія) 10 кВ, ТП 526, опора №1, ТП 6051, КЛ 0,4 кВ, тобто, електричні мережі напругою понад 0,4 кВ. Межа розподілу відповідальності сторін встановлена на ізоляторах опори № 1. Прилад обліку № 0305553 встановлений не на межі розподілу електромереж. Згідно п. 19 Правил користування електричною енергією для населення (далі ПКЕЕН), які були чинні на момент укладання Договору та регулювали порядок та умови постачання/споживання електричної енергії та розрахунок за неї, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснювалися за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. Разом з цим, якщо у власності споживача перебувають електричні мережі напругою понад 0,4 кВ, а прилад обліку встановлений не на межі розподілу електромереж, втрати електричної енергії на ділянці електромережі від межі розподілу до місця встановлення приладу обліку відносяться на рахунок власника зазначеної ділянки електромережі. Відповідно до п. п. 21 Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Іншими словами, кількість спожитої енергії має щомісяця визначатися самостійно відповідачем за фактичними показаннями приладу обліку електроенергії. Відповідно до п. 20 Правил користування електричною енергією для населення, розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Згідно із п. 48 Правил споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. 01.07.2011 року між Відповідачем та Публічним акціонерним товариством «КИЇВЕНЕРГО» (правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі») був складений акт-звіряння (далі Акт, додається), яким було погоджено обсяги та вартість електроєнергії, за адресою Відповідача по [ADDRESS] , та оплати за неї. Так відповідно до Акту заборгованість Відповідача за електричну енергію перед Позивачем станом на 19.04.2011 ,на показниках електролічильника 058952 кВт/год, складає 16 531,47 грн. Акт був підписаний Позивачем та Відповідачем. Окрім того, 27.03.2015 року Відповідач звернувся із заявою про реструктуризацію боргу у розмірі 44 149,83 грн., строком на 6 місяців при цьому гарантував першочергово сплатити 30% суми заборгованості у розмірі 13 500,00 грн. 01 квітня 2015 року з Відповідачем була укладена угода про розстрочення сплати заборгованості, в тому числі за нарахування щомісячних втрат холостого ходу в трансформаторі, втрат короткого замикання та втрат в лінії електропередач, які передбачені умовами додатку до Договору. З наданих доказів вбачається, що у 2018 році Позивач звертався до суду із позовом в якому просив визнати п. 16 Договору №141036-508-20 від 07.10.2003 частково недійсним, а саме в частині додаткових нарахувань. Рішенням Шевченківського районного суду від 23.06.2023 у справі №761/22952/18 та постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2024 року встановлено, що Договір, в тому числі в частині п. 16, яким визначено порядок нарахувань та розрахунку технологічних втрат, не суперечив цивільному законодавству, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 6 Постанови НКРЕКП 312 від 14.03.2018 р. До укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, який укладається зі споживачем, договірні відносини між споживачем та суб?єктом господарювання, що провадить діяльність з розподілу електричної енергії на підставі ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами (або ОСР як правонаступником за договорами про користування електричною енергією та договорами про постачання електричної енергії), урегульовуються окремими положеннями діючих договорів про користування електричною енергією або договорів про постачання електричної енергії (у частині взаємовідносин споживача і електророзподільної організації), які не суперечать вимогам чинного законодавства у сфері електроенергетики. Зокрема сторони керуються вимогами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) з питань потужності, якості електроенергії, окремих процедурних питань тощо. У разі виникнення суперечності між нормами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) та нормами законодавства про електроенергетику сторони керуються вимогами чинного законодавства. Відповідно до п. 5.1.6 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКІ від 14.03.2018 № 311 (далі - ККО) у разі розміщення вузла обліку не на комерційній межі фактичні обсяги електричної енергії в ТКО мають визначатися на основі результату вимірювання електричної енергії в точці вимірювання з урахуванням втрат електричної енергії в елементах електричних мереж між точкою вимірювання та ТКО, що визначаються відповідно до методичних рекомендацій, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики в електроенергетичному комплексі, та взаємоузгоджених алгоритмів формування даних комерційного обліку. Наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 21.06.2013 за № 399 затверджено Методичні рекомендації визначення технологічних витрат електричної енергії в трансформаторах і лініях електропередавання ( далі Рекомендації). Згідно із п. 5.1 Рекомендацій у разі технічної неможливості або економічної недоцільності вимірювання втрат, їх (втрати) визначають розрахунковим шляхом відповідно до цих Методичних рекомендацій як суму втрат в окремих елементах електричної мережі. Розрахунок втрат проводиться для схеми нормального режиму. Пунктом 5.11 Рекомендацій однолінійна розрахункова схема ділянки електричної мережі від точки вимірювання до межі балансової належності або електричних мереж суб?єкта господарювання (споживача) із визначенням всіх необхідних для розрахунку втрат електричної енергії параметрів, а також порядок розрахунку втрат електричної енергії (за необхідності) є невід?ємною частиною договору на постачання (передачу) електричної енергії (договору про спільне використання технологічних мереж, про технічне забезпечення електропостачання споживача тощо), яка узгоджується за встановленим порядком усіма сторонами договірних відносин. Рекомендований вигляд відповідного додатку до договору наведений у додатку А до цих Методичних рекомендацій. Відповідно до п. 1.1.3 ККО вимоги цього Кодексу щодо улаштування засобів комерційного обліку (далі ЗКО) електричної енергії є обов?язковими до застосування під час проєктування нового будівництва, модернізації, реконструкції, технічного переоснащення або капітального ремонту електроустановок. Пунктом 5.1.1 ККО встановлено, що усі точки комерційного обліку мають бути оснащені вузлами обліку, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Улаштування вузлів обліку та інших ЗКО необхідно здійснювати відповідно до вимог цього Кодексу, Правил роздрібного ринку, Правил улаштування електроустановок, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 21 липня 2017 року № 476 (далі - ПУЕ), та проєктних рішень. П. 5.1.19 ККО у квартирах, будинках, приватних домогосподарствах або інших об?єктах індивідуального побутового споживача, розташованих за однією адресою, установлюється один ЗКО для побутових потреб незалежно від кількості господарських будівель. П. 5.1.21 ККО розділення обліку та встановлення окремих ЗКО на об?єкті користувача системи (зокрема споживача) здійснюється у разі: 1) створення додаткових площадок комерційного обліку на об?єкті для забезпечення окремого комерційного обліку на побутові та непобутові потреби або використання різних тарифів, тарифних планів, тарифних коефіцієнтів, різної вартості електричної енергії тощо; 2) поділу або виділу в натурі частки/часток з об?єкта нерухомого майна, що перебуває у власності двох або більше осіб (співвласників) та належить їм на праві спільної власності, для забезпечення окремого комерційного обліку споживання електроустановок кожного власника відповідних часток об?єкта. П. 5.2.2 ККО Вузли обліку у замовників встановлюються відповідно до технічних рекомендацій, технічних умов (у разі приєднання до електричних мереж) та проєктних рішень (проєктів). П. 5.2.3. Технічні рекомендації розробляються та надаються замовникам оператором системи та ППКО протягом десяти робочих днів з дня отримання відповідної заяви. П. 5.2.12 ККО за необхідності встановлення, налаштування, заміни ЗКО або модернізації вузла обліку замовник звертається до ППКО. ППКО має надати замовнику перелік варіантів улаштування вузла обліку відповідно до типових технічних рекомендацій та проєктних рішень (проєктів) або запропонувати замовнику отримати індивідуальні технічні рекомендації (що мають ураховувати типові технічні рекомендації оператора системи). Індивідуальні технічні рекомендації розробляються та надаються ППКО замовникам. Пунктом 5.8.1 ККО передбачено, що зміна місця встановлення ЗКО здійснюється, згідно з новим проєктним рішенням, погодженим власником ЗКО, СПМ та оператором мережі. Звертаємо увагу суду на те, що підключення до електромережі будинку Позивача, який розташований за адресою : [ADDRESS] , було виконано у відповідності до технічних умов, які були розроблені та узгоджені сторонами (енергопостачальником та споживачем) під час укладання Договору про користування електричною енергією. Тобто, враховуючи наведені вище норми діючого законодавства, для встановлення нового (додаткового) лічильника електричної енергії споживачу ( відповідачем) повинні бути здійснюється, згідно з новим проєктним рішенням, погодженим власником засобу комерційного обліку електричної енергії, стороною приєднаною до мережі та оператором мережі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на порушення його прав та свобод з боку відповідача не було надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положень Закону України «Про ринок електричної енергії», ст. 509, 525, 714 ЦК України,

Outcome: dismissed