Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про визнання права власності на садовий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,0381 га з кадастровим номером: 5124180500:02:003:0009 та цільовим призначенням «для індивідуального дачного будівництва», що знаходиться по [ADDRESS] , оскільки він безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: договір купівлі продажу нерухомого майна від 07.10.2012 р.; акт приймання передачі майна за договором купівлі продажу нерухомого майна від 07.10.2012 р.; свідоцтво про право власності № 798 від 27.09.2002 р.; рішення виконкому Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області від 17.06.2002 р. № 5; акт приймання в експлуатацію закінченого будівництвом садового будинку від 15.04.2002 р.; технічний паспорт на житловий будинок; державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0381 га, розташовану по [ADDRESS] ; акт встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі довгострокових межових знаків на зберігання; довідка КП «Ренійське БТІ» Ренійської міської ради від 09.05.2024 р.; паспорт [PERSON] з ідентифікаційним номером; паспорт [PERSON] . Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 07.10.2012 року [PERSON] (далі відповідачка ) та [PERSON] (далі позивач) домовились про продаж належних відповідачці на правах приватної власності садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , а також земельної ділянки, площею 0,0381 га, з кадастровим номером: 5124180500:02:003:0009 та цільовим призначенням "для індивідуального дачного будівництва", що знаходиться по [ADDRESS] (далі - майно). Сторонами підписано акт приймання-передачі майна від 07.10.2012 року, позивач сплатив обумовлену договором купівлі продажу вартість майна у розмірі 12 000 грн., у зв`язку з чим, відповідачка надала позивачу ключі від будинку та вільний доступ для користування і володіння ним та земельною ділянкою, а також документи про право власності на майно. Згідно умов п. 4.4. договору купівлі продажу сторони зобов`язалися не пізніше 10 днів після укладання договору та підписання акту приймання-передачі з`явитися у нотаріуса у місті Рені для нотаріального посвідчення договору купівлі продажу. Проте, до теперішнього часу договір купівлі продажу нотаріально так і не був не посвідчений, а будинок і земельна ділянка не переоформлені на позивача, оскільки відповідачка у передбачений договором строк не з`явилася до нотаріусу та до теперішнього часу ухиляється від цього. Усі спроби та вимоги позивача до відповідачки щодо нотаріального посвідчення договору купівлі продажу були безрезультатними. Відповідачка ігнорувала вимоги позивача, та безпідставно відмовлялася від зустрічі у нотаріуса, та не вживала заходів з посвідчення договору у встановленому порядку. При останній розмові позивача з відповідачкою, нею було повідомлено позивачу, що вона свої права власності на майно не встигла оформити та зареєструвати належним чином, зважаючи на відсутність коштів, у зв`язку з чим не зможе надати нотаріусу правовстановлюючі документи на майно, державну реєстрацію яких здійснено у встановленому порядку, необхідних для нотаріального посвідчення договору. При цьому, відповідачка запевнила, що на майно не претендує, та не проти оформлення права власності на майно за позивачем, та готова надати будь-яку згоду для цього. Отже, сторони досягли згоди та домовленості з усіх істотних умов договору купівлі - продажу, позивач здійснив оплату вартості майна, прийняв майно, та на протязі 12 років фактично, повноцінно, безперервно, відкрито та добросовісно володіє та користується вказаним майном, здійснює його утримання і збереження. Оскільки позивач більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, він вважає що за ним може бути визнано право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні. Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні\~спорів,\~пов`язаних\~із набуттям\~права власності\~за набувальною\~давністю,\~суди повинні\~враховувати,\~зокрема,\~таке: володіння\~є добросовісним,\~якщо особа\~при заволодінні\~чужим майном\~не знала\~і не\~могла знати\~про відсутність\~у неї\~підстав для\~набуття права\~власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 09.07.2019 року у справі №920/999/16 сформував таку позицію: "п. 27. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація)"; п. 28. Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права; п. 30. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При порушених прав та інтересів та ефективного їх захисту у судовому порядку шляхом визнання права власності на майно за ним. Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила\~статті 344\~Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено судом позивач з 2012 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується садовим будинком з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідачка не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, в матеріалах справи є заява про визнання позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивач є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивач не приховував. Тобто на протязі більш ніж 10 років позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за ним право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України. Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на садовий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] за набувальною давністю та на земельну ділянку, площею 0,0381 га з кадастровим номером: 5124180500:02:003:0009 та цільовим призначенням «для індивідуального дачного будівництва», що знаходиться по [ADDRESS] , відповідно до положень ст. 120 ЗК України є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Виходячи з вищевикладеного, \~ \~ \~ \~

Outcome: approved