Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

25 грудня 2023 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області 30.10.2023. [INFO] у подружжя народився син, [PERSON] . Вся родина проживала в будинку позивача за адресою: [ADDRESS] . Під час мобілізації у 2022 року позивача було призвано до військової служби. Відповідач разом з сином залишилася проживати за вищевказаною адресою. Однак, з 24.05.2023 по 24.08.2023 відповідача [PERSON] було направлено до наркологічного тренінгового центру ГО «Там де життя». 30.05.2023 дитину було влаштовано до сім`ї патронатного вихователя. 21.06.2023 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та звільнено у запас Збройних Сил України. На підставі рішення Мереф*янської міської ради від 13.07.2023 дитину було повернуто батькові. На теперішній час дитина постійно проживає з батьком. Мати життям дитини не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з сином, не надає йому матеріальної допомоги. Крім того, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування. У зв`язку з тим, що мати не спілкується з дитиною, хлопчик її не пам`ятає та не має до неї ніяких почуттів. В спілкуванні з батьком дитина ніколи не згадує про матір. На думку позивача нехтування батьківськими обов`язками з боку матері принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права матері, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у життя дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа служба у справа дітей та сім`ї Мереф*янської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа служба у справа дітей та сім`ї Мереф*янської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Харкова Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 21.02.2024 визначено склад суду - головуючий суддя Труханович В.В. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 лютого 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа служба у справа дітей та сім`ї Мереф*янської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав прийнято в провадження судді Труханович В.В. Призначено підготовче судове засідання. 21 березня 2024 року від 3-тьої особи служби у справа дітей та сім`ї Мереф*янської міської ради Харківської області надійшли письмові пояснення разом з висновком про недоцільність позбавлення батьківських прав. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року закрито підготовче провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа служба у справа дітей та сім`ї Мереф*янської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Борисова І.М. заявлений позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені у рішенні вище. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи у її відсутність та відзив на позовну заяву не подала. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України, щодо проведення заочного розгляду даної справи на підставі наявних у справі доказів. Представник 3-тьої особи служби у справа дітей та сім`ї Мереф*янської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся, надав заяву з проханням справу розглянути у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами, Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі, [PERSON] та [PERSON] з 17 червня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2023 року. ( а.с. 20-22) 31 грудня 2018 року народився [PERSON] , батьками якого є : батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . ( а.с. 4) Позивач зазначає, що з моменту народження дитина разом з родиною проживали в його будинку у м. Мерефа. У 2022 році позивача було мобілізовано. А дружина разом з дитиною залишилися проживати вдома. На весні 2023 року йому повідомили про те, що його дружина веде аморальний спосіб життя, залишає їх маленького сина на довгий час вдома одного, не дбає про дитину, не годує. Позивач вимушений був оформити відпустку та приїхати до дому. По приїзду він побачив, що дійсно син був залишений вдома один, без будь-якого нагляду. В будинку була повна антисанітарія. В квітні 2023 року його дружину, відповідачку по справі, було поміщено до ГО «Там де життя», де вона проходила лікування від наркозалежності. У зв`язку з тим, що позивачу необхідно було повертатися на службу, а дитина залишилася без батьківського піклування, було прийнято рішення про передачу сину на виховання до сім`ї патронатного вихователя. 21.06.2023 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та звільнено у запас Збройних Сил України. На підставі рішення Мереф*янської міської ради від 13.07.2023 дитину було повернуто батькові. На теперішній час дитина постійно проживає з батьком. Мати життям дитини не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з сином, не надає йому матеріальної допомоги. Крім того, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування. В статті 18 Конвенції про права дитини зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3 роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] з 26.02.2022 проходив службу у військовій частині Національної гвардії України. ( а.с. 7) З довідки ГО «Там де життя» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проходила курс психо-соціальної корекції та відновлення особистості у наркологічному тренінговому центрі від нарко-алко-ігрової залежності з 24.05.2023 по 24.08.2023. ( а.с. 9) 30.05.2023 між [PERSON] та патронатним вихователем [PERSON] було укладено договір про патронат над дитиною №3/1-2023, згідно якого патронатний вихователь зобов`язується забезпечити надання послуг з тимчасового догляду, виховання та реабілітації дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах [PERSON] , [INFO] . ( а.с. 10-17) Згідно Наказу командира військової частини Національної гвардії України від 21.06.2023 за №176 [PERSON] виключено зі списків особового складу військової частини. ( а.с. 5-6) Рішенням виконавчого комітету Мереф*янської міської ради Харківської області від 11.07.2023 за №130 виведено 13 липня 2023 року дитину, яка перебуває у складних життєвих обставинах [PERSON] , [INFO] , з сім`ї патронатного вихователя [PERSON] . Припинено 13.07.2023 дію договору про патронат над дитиною від 30.05.2023 №3/1-2023. Передано дитину, яка перебуває у складних життєвих обставинах [PERSON] , [INFO] , батькові [PERSON] . ( а.с. 18-19) На підтвердження факту ухилення матері [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків позивачем в якості доказу було надано акт від 13.12.2023, складеного депутатом (секретарем) Мереф*янської міської ради Дядченко Т., в якому зафіксовано, що дитина [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає разом зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Батько здійснює догляд за сином, забезпечує його матеріально, піклується про його фізичний та психологічний стан, піклується про те, щоб дитина здобувала дошкільну освіту. Мати хлопчика перебуває на реабілітаційному лікуванні в центрі допомоги наркозалежним, життям дитини не цікавиться, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні не приймає. ( а.с. 23) Суд критично відносить до даного акту, оскільки в ньому викладена інформація стосовно перебування відповідачки [PERSON] станом на 13.12.2023 на реабілітаційному лікуванні в центрі допомоги наркозалежним, яка не відповідає дійсності та спростовується іншими письмовими доказами, які маються в матеріалах справи, а саме довідкою ГО «Там де життя», в якій зазначено про перебування відповідачки на лікуванні в період з 24.05.2023 по 24.08.2023, а не в грудні 2023 року, як зазначено в Акті. Разом з тим, в матеріалах справи мається висновок органу опіки та піклування Мереф*янської міської ради, який затверджений рішенням органом опіки та піклування Мереф*янської міської ради від 12 квітня 2024 року № 121/24, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає недоцільним і не відповідаючим інтересам дитини позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а мати проявляє інтерес до дитини, а також вона зобов`язалася надалі брати участь у вихованні дитини та її утриманні матеріально. ( а.с. 76-78) За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Такі висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19. Судом взято до уваги наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування Мереф*янської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки вказаний вище доказ є належним и допустимим щодо предмету доказування. Так, в матеріалах справи міститься копія пояснень [PERSON] на ім`я начальника Служби у справах дітей та сім`ї Мереф*янської міської ради від 20.01.2024, з яких відповідач зазначила про те, що їй стало відомо, що її чоловік [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На її думку цей вчинок був підлий, так як він вирішив зробити це без її відома. На її думку, таким чином він хоче уникнути мобілізації до лав ЗСУ. На підставі особистих образ між нею та її колишнім чоловіком, він хоче позбавити її батьківських прав з метою помсти. ( а.с. 64) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Крім того, відповідачем [PERSON] була надана до суду характеристика ГО «Там де життя» на [PERSON] , відповідно до якої остання з 26.07.2023 проходила курс реабілітації за програмою «Там де життя» у центрі психо-соціального відновлення особисті. За час проходження реабілітації зарекомендувала себе позитивно. Видно прийняте рішення змінити своє старе життя, манеру поведінки, дотримуватися здорового способу життя. ( а.с. 62) З довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, в тому числі на предмет вживання психіатричних речовин від 08.03.2024 [PERSON] , [INFO] вбачається, що психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказань для виконання обов`язків опікуна відсутні. ( а.с. 63) Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд акцентує увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов`язків та неналежне їх виконання відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Як вже було зазначено вище, при розгляді даної справи судом не встановлено, що мати [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише вина поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері (батька), а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Суд констатує, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення нею від виконання батьківських обов`язків відносно дитини або про порушення відповідачкою прав дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позовній заяві відмовити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати відносяться на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed