Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

14.06.2024р. [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що [INFO] померла її баба [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина. До складу спадщини увійшла 1/2 частина квартири [ADDRESS] , та квартира [ADDRESS] , які належали на праві власності померлій. Спадкодавиця мала двох синів: батька позивача - [PERSON] та [PERSON] , які після смерті матері являлися спадкоємцями першої черги та претендували на спадкове майно. Відтак, будучи онукою та не відносячи себе до першої черги спадкування за законом, позивач не зверталася до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті баби. Проте, нещодавно [PERSON] дізналася, що її покійна баба за життя склала заповіт, яким 1/2 частину квартири [ADDRESS] заповіла їй, а іншу квартиру в рівних частках заповіла своїм двом синам [PERSON] та [PERSON] та онукові (брату позивача) [PERSON] . Довідавшись про на наявність заповіту на свою користь, позивач в травні 2024р. звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, у прийнятті її заяви нотаріусом було відмовлено у зв`язку з пропущенням нею шестимісячного строку та рекомендовано звернутися до суду для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. За вказаних обставин, [PERSON] просила визнати причини пропущення нею строку на прийняття спадщини поважними та визначити їй додатковий тримісячний строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті її баби [PERSON] . Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 червня 2024 року відкрито загальне провадження у справі. Роз`яснено відповідачам їхнє право подати відзив на позовну заяву. Витребувано у державного нотаріуса Коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 16.08.2024р. відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду письмові заяви, в яких вказали, що позовні вимоги [PERSON] визнають повністю та згідні на визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відтак, проти задоволення позову не заперечують. В підготовчому засіданні [PERSON] позов підтримала та пояснила, що за життя [PERSON] розповідала, що залишить половину своєї квартири [ADDRESS] , їй у спадок, але сам заповіт їй не показувала, а тому про його реальне існування позивач не знала. Після смерті баби їй також ніхто не повідомив про наявність складеного в тому числі і на її користь заповіту, а тому вона не вбачала потреби звертатися до нотаріуса для оформлення спадщини. Нещодавно випадково дізнавшись про заповіт, звернулася в нотаріальну контору та отримала відмову нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини. В зв`язку з цим, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в підготовчому засіданні також просив задовольнити позовні вимоги посилаючись на те, що при оформленні спадщини іншим спадкоємцям, нотаріус повинен був повідомили і позивача про наявність складеного на її користь заповіту та закликати її до спадкування. Однак, даних дій нотаріус не вчинив, що призвело до пропущення [PERSON] встановленого законом строку на прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні підтримав свою заяву про визнання позову та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що являється батьком позивача та сином спадкодавиці [PERSON] . Після смерті матері всіма документами щодо оформлення спадщини займався його старший рідний брат [PERSON] , який помер в 2015 році. Він особисто оформленням спадщини не займався лише написав заяву до нотаріуса про її прийняття. Зміст заповіту не читав та не знав, що його донька також була визначена спадкоємицею на 1/2 частку квартири матері. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні також підтримав свою заяву про визнання позову та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Вказав, що після смерті баби, його дядько [PERSON] йому повідомив, що треба написати заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. Він разом з батьком [PERSON] та дядьком пішли до нотаріальної контори та подали заяви і оформили спадкові документи. Заповіт йому читати не давали з його змістом не ознайомлювали, а тому про те, що його сестра - [PERSON] також була зазначена в ньому, як спадкоємиця, він не знав. Вважає, що оскільки воля спадкодавиці про залишення частини кватири позивачу, останньою не була реалізована з незалежних від неї обставин, то їй слід визначити додатковий строк для прийняття спадщини. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, з`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку до наступного висновку. Пунктом 1 ч.2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі знайшли своє підтвердження в повному обсязі. Так, судом було встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що 11 листопада 1954 р. був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 1001. Прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В свою чергу [PERSON] являється батьком позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 13 липня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 209. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено з « [PERSON] » на [PERSON]Отже, вказаними документами підтверджуються родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , як матір`ю та синами, а також між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , як бабою та онуками. [INFO] в м. Коломия, Івано-Франківської області померла [PERSON] , актовий запис про смерть №75, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до заповіту, який був посвідчений 18.07.2008 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк-Терпелюк І.В. та зареєстрований в реєстрі за №1904, [PERSON] заповіла 1/2 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] . Також [PERSON] заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] , в рівних частках кожному: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З матеріалів спадкової справи, яка була надана нотаріусом на виконання ухвали суду вбачається, що після відкриття спадщини в зв`язку зі смертю спадкодавиці [PERSON] з заявами про її прийняття 29.06.2011р. до Коломийської міської ДНК звернулися: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В кожній із вказаних заяв зазначено, що спадкоємцями майна померлої являються лише дані особи. Будь-яких відомостей про те, що окрім них, спадкоємицею також являється [PERSON] , в заявах не міститься. На підставі поданих спадкоємцями заяв, нотаріусом була заведена спадкова справа № 185/2011 та перевірено чинність складеного спадкодавицею заповіту, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори). Також долученими до заяв копіями свідоцтв про народження та шлюб спадкодавиці і спадкоємців встановлені та підтверджені родинні відносини між ними. 16.09.2011 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали заяви, в яких просили видати їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Того ж дня державним нотаріусом були видані три свідоцтва про право на спадщину за заповітом (№ в реєстрі 2181, 2182, 2183), за якими [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками (кожен по 1/3 частці) успадкованої квартири [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачук Л.В. 28 червня 1997 року по реєстру №Д-620 та зареєстрованого в Коломийському міжрайонному БТІ за №4179 в книзі Д-12. Отже, аналіз спадкової справи свідчить про те, що серед наявних в ній документів відсутня заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] чи заява про відмову від її прийняття, а також відсутні інші відомості, які б підтверджували обізнаність позивача про включення її до кола спадкоємців за складеним покійною бабою заповітом. Згідно довідки №2047, виданої КП «Житлоінфоцентр» від 30.08.2011 р. вбачається, що станом на 06.02.2011 р. за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована та проживала з 09.07.1999р. по день своєї смерті лише [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2024р. [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав на частину квартири [ADDRESS] , залишеної їй у спадщину [PERSON] . Листом від 07.06.2024р. №459/01-16 державний нотаріус Мануляк І.В. повідомила позивача про те, що остання не проживала з померлою на день смерті, а тому повинна була звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини до 06 серпня 2011 року. Оскільки у вказаний термін вона не звернулася, нотаріусом було відмовлено у прийнятті заяви та рекомендовано звернутися до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача. Призначення спадкоємцем є правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях; 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320 цс17 зазначено про те, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, можуть визнаватись, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] , як на поважність пропущення нею строку для прийняття спадщини, посилалась на те, що не являлася спадкоємицею першої черги за законом після смерті своєї баби [PERSON] та не була обізнана про наявність заповіту, складеного спадкодавицею в тому числі і на її користь, а також на те, що нотаріус не повідомляла її про заповіт та не закликала до спадкування. Даючи оцінку цим доводам позивача, суд бере до уваги практику ВС, яка міститься у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 296/12396/18 (провадження № 61-10481 св 19), від 17 грудня 2021 року у справі № 315/386/19 (провадження № 61-15100св21), від 29 січня 2024 року у справі № 552/4825/22 (провадження № 61-16505 св 23), від 07 лютого 2024 року у справі № 474/454/18 (провадження № 61-14756св23), від 21 лютого 2024 року у справі № 760/4267/21 (провадження № 61-14640 св 23) Верховний Суд врахував, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а також те, що при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Відповідно до статті 63 Закону України "Про нотаріат" нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктом 1.2 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок N 296/5), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (пункт 3.2 глави 10 розділу II Порядку N 296/5). Пунктом 3.16 глави 10 розділу II Порядку N 296/5 передбачено, що суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже, на нотаріуса покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подачі заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини. У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомили, що оформленням спадщини займався [PERSON] , який на теперішній час помер. Вказували на те, що не були обізнані про зміст заповіту та не знали, що окрім них, спадкоємицею також являється позивач, а тому не брали її з собою до нотаріуса при подачі заяв про прийняття спадщини. Вказані відомості узгоджуються з поясненнями [PERSON] щодо необізнаності про розпорядження [PERSON] на випадок своєї смерті та включення позивача до кола спадкоємців. Суд також зауважує, що [PERSON] , в силу положень ст.. 1261 ЦК України, не була спадкоємицею першої черги за законом, не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому не мала правових підстав та не повинна була звертатися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в межах шестимісячного строку після смерті її баби. Окрім цього, суд бере до уваги зміст листа державного нотаріуса від 13.08.2024р. «1300/02-14, який за клопотанням позивача був долучений до матеріалів справи. У вказаному листі нотаріус підтверджує, що зобов`язаний повідомити тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Жодна інформація у спадковій справі стосовно [PERSON] відсутня. Нотаріус може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі, однак свідоцтва про право на спадщину за заповітом було видано на майно, яке позивача не стосувалося, а лише тих спадкоємців, які подали заяви, спірних питань не виникало, а тому й жодних повідомлень [PERSON] не надсилалось. З викладеного слідує, що після смерті [PERSON] , державним нотаріусом Мануляк І.В., яка посвідчувала в 2008 році заповіт та в якої в подальшому була заведена спадкова справа на підставі заяв спадкоємців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в порушення вимог ст.. 63 ЗУ «Про нотаріат» останню спадкоємицю [PERSON] , яка також була вказана у заповіті, про відкриття спадщини не повідомила, тим самим не сприяла у здійсненні особистого розпорядження спадкодавиці. З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] довела наявність перешкод, які впливали на своєчасність подання нею заяви до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини за заповітом. На підставі викладеного,

Outcome: approved