Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 вересня 2002 року у відділі РАГСу Ківерцівського районного управління юстиції він зареєстрував шлюб з відповідачем по справі, [PERSON] .. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: син [PERSON] [INFO] (який в даний час уже повнолітній) та син [PERSON] [INFO] . Вказує, що за час перебування в шлюбі вияснилось, що він та відповідач зовсім різні за характером люди, а тому між ними постійно виникали сварки, конфлікти та інші непорозуміння, які негативно впливали на їх відносини, та на здоров`я і виховання дітей. Щоб припинити такі стосунки вони вирішили проживати окремо. Відповідач з сином [PERSON] проживає в м. Ківерці, а позивач з сином [PERSON] в м. Броди, Львівської області. 08 вересня 2010 року відповідач звернулась до Ківерцівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу. 28 вересня 2010 року Ківерцівським районним судом було винесено рішення, згідно якого шлюб між ними було розірвано. 15 жовтня 2010 року позивач та відповідач уклали угоду, яку нотаріально оформили двома заявами, згідно яких: малолітній син [PERSON] буде проживати з відповідачем [PERSON] в [ADDRESS] ; старший син [PERSON] буде проживати із позивачем [PERSON] в м. Броди Львівської області. Оскільки відповідач не виконувала умови угоди, не відпускала на проживання із позивачем сина [PERSON] , тому позивач звернувся до суду. Рішенням Ківерцівського районного суду від 16 листопада 2010 року було вирішено, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , з батьком [PERSON] , за місцем проживання останнього у [ADDRESS] . Зазначає, що з 2011 року за вислугу років він став пенсіонером, що стверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] . У зв`язку із звільненням із військової служби він із сином [PERSON] переїхав на проживання у будинок по [ADDRESS] , що належить його матері - [PERSON] . Молодший син [PERSON] , відразу після переїзду батька у м. Ківерці почав приходити до них, харчуватися із [PERSON] , та часто залишався ночувати. В даний час син [PERSON] є студентом Тернопільського національного технічного університету ім. Івана Пуюля, тому більше проживає за місцем навчання. Син [PERSON] залишився проживати із позивачем, та повертатися на проживання до відповідача у будинок по [ADDRESS] не бажає, через що між позивачем та відповідачем часто виникають спори, що негативно виливає на здоров`я і виховання дитини. Добровільно вирішити спір стосовно місця проживання дитини відповідач [PERSON] не бажає. Вказує, що факт проживання сина [PERSON] разом із ним у буд. [ADDRESS] стверджується: актом обстеження місця проживання від 18 грудня 2023 року №9-891/02-07. На підставі наведеного, просить визначити місце проживання сина [PERSON] із ним. Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.06.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Відповідачем [PERSON] 15.07.2024 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає та категорично не погоджується з тим, щоб син [PERSON] постійно проживав із батьком. Вказує, що в останній період часу син [PERSON] став частіше ночувати у позивача, харчуватися у нього, тобто більше часу проводити по місцю проживання батька, ніж у будинку де він виріс по [ADDRESS] . Вона намагалася знайти спільну мову з бувшим чоловіком стосовно того, щоб син [PERSON] більше часу проводив і ночував вдома, по [ADDRESS] , однак до спільної згоди вони не дійшли. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що син [PERSON] має проживати разом із ним. Вона не проти його спілкування з батьком, однак хоче, щоб син [PERSON] проживав разом зі нею, так як вона створила всі необхідні умови для його проживання у комфортних умовах. А тому, у задоволенні позову просить відмовити. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги не визнала з підстав наведених у відзиві, просила позов залишити без задоволення. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні вказав, що хоче проживати разом із батьком по [ADDRESS] , мають спільні інтереси, підтримує дружні відносини із старшим братом. Водночас проживати з матір`ю по [ADDRESS] він не бажає, оскільки часто виникають конфліктні ситуації, як із матір`ю так і з його дідом та бабою, які проживають по [ADDRESS] . Представник третьої особи, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зазначивши про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.09.2010 (а.с.8). В період перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.02.2009 (а.с.7). Рішенням Ківерцівського районного суду від 16 листопада 2010 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , з батьком [PERSON] , за місцем проживання останнього у [ADDRESS] (а.с.9-10) Позивач [PERSON] з 2011 року за вислугу років став пенсіонером, що стверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] (а.с.20). Факт проживання сина [PERSON] разом із позивачем у буд. [ADDRESS] стверджується: актом обстеження місця проживання від 18 грудня 2023 року №9-891/02-07, відповідно до якого встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають без реєстрації по [ADDRESS] ; актом обстеження умов проживання від 24 травня 2024 року із якого слідує, що позивач з сином [PERSON] проживають без реєстрації по [ADDRESS] . Для виховання та розвитку дитина має власну вмебльовану кімнату, одяг та взуття по сезону, забезпечений всім необхідним для школи. Під час бесіди із [PERSON] той підтвердив, що хоче проживати разом із батьком. Факт спільного проживання [PERSON] з сином [PERSON] підтверджено (а.с.13-14). Відповідно до консультативного висновку спеціаліста позивач здоровий, за період з 2019-2023 роки за медичною допомогою не звертався. На обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває (а.с.16-17). Разом з тим, згідно висновку органу піки та піклування виконавчого комітету Ківерцівської міської ради від 12.07.2024 та актів обстеження умов проживання від 04.07.2024 та 05.07.2024, комісією здійснено обстеження умов проживання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] та вирішено, в інтересах дитини, визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] (а.с.50-53). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року в справі № 344/16033/21 (провадження № 61-4194св23) суд дійшов висновку, що вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності, які не виявлені у батька. Суд зазначає, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі чи будинку), про те, з ким із них дитина залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. З врахуванням вищевикладеного, на підставі наведених норм права та встановлених обставин справи, виходячи з необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, де якнайкращим інтересам дитини буде відповідати її проживання з батьком, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність визначення місця проживання дитини з батьком. Разом з тим, відповідно до положень статті 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім цього, суд звертає увагу, що оскільки неповнолітній [PERSON] , [INFO] , досягнув чотирнадцяти років, тому він вправі самостійно визначати з ким із батьків буде проживати. Поряд з цим, оскільки позивачем [PERSON] вимог щодо стягнення з відповідача [PERSON] на його користь понесених судових витрат не заявлялося, судом питання щодо розподілу судових витрат не вирішується та усі судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: approved