Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

У грудні 2023 позивачка, інтереси якої представлені адвокатом Волковим А.В., звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просила: 1) в порядку поділу майна визнати за позивачкою право особистої власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; 2) в порядку поділу майна, визнати за позивачкою право особистої власності на гараж (бокс) № [NUMBER] , який розташований у ГБК «ВЕРКОН-АВТО», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Кулібіна, 11-Б; 3) залишити в особистій власності відповідача однокімнатну квартиру [ADDRESS] та легковий автомобіль «RENAULT MEGANE», реєстраційний номер [NUMBER] VIN номер кузова: [NUMBER] . Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у шлюбі з 05.10.2016. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.09.2023 шлюб між сторонами розірвано. За час даного шлюбу сторони придбали майно, а саме: дві однокімнатні квартири, один гаражний бокс та транспортний засіб RENAULT MEGANE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 р.в., VIN номер кузова: [NUMBER] , що є предметом спору. Таким чином, позивачка вважає дане майно спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу між подружжям, оскільки згоди стосовно порядку розподілу між ними не досягнуто. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.12.2023 матеріали вищевказаної справи передані на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2024 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. 18.04.2024 через підсистему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідачем частково визнано позовні вимоги. Зазначає, що за період шлюбу, позивачем та відповідачем було набуто нерухоме майно, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, а саме: однокімнатна квартира, загальною площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зареєстрована за позивачем; гаражний бокс № [NUMBER] , загальною площею 37,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за позивачем; однокімнатна квартира, загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за відповідачем та автомобіль RENAULT MEGANE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 р.в., VIN номер кузова: [NUMBER] , зареєстрований за відповідачем. Вказує, що після відкриття провадження у справі відповідачем було замовлено проведення оцінки майна, яке станом на 23.03.2024 зареєстроване за відповідачем та знаходиться в його користуванні. Згідно Звіту №5 від 23.03.2024 вбачається, що ринкова вартість однокімнатної квартири, загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 1 308 915,00 грн. Згідно Звіту № 6 від 23.03.2024 вбачається, що ринкова вартість автомобіля RENAULT MEGANE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 р.в., VIN номер кузова: [NUMBER] , складає 191 510,00 грн.. Вказує, що позивачкою було замовлено проведення оцінки майна, яке станом на 30.11.2023, зареєстроване за позивачкою та знаходиться в її користуванні. Згідно Звіту № 1 від 30.11.2023 вбачається, що ринкова вартість однокімнатної квартири, загальною площею 33,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 1 439 000,00 грн., згідно Звіту № 3 від 30.11.2023 вбачається, що ринкова вартість гаражного боксу № [NUMBER] , загальною площею 37,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 233 000,00 грн., а тому, загальна вартість спільно набутого майна позивача та відповідача складає 3 172 425,00 грн.. У зв`язку з тим, що вартість майна (квартири та гараж), які позивач просить залишити собі у особистій власності складає 1 672 000,00 грн., а вартість майна (квартира та автомобіль), які позивач просить залишити відповідачу складає 1 500 425,00 грн., а тому у відповідача виникло право на відшкодування частини вартості спільно набутого майна у сумі 85 787,50 грн., які відповідач просить стягнути з позивачки на її користь. Протокольною ухвалою суду від 09.05.024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, просив стягнути з позивачки на користь відповідача частину вартості спільно набутого майна у сумі 85 787,50 грн. та ухвалити відповідне рішення. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як визначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.10.2016, який заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.09.2023 було розірвано (справа № 761/18702/23). 06 липня 2021 у сторін по справі народилась дочка [PERSON] . У період шлюбу сторонами по справі було придбано майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 33,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однокімнатну квартиру, загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гаражний бокс № [NUMBER] , загальною площею 37,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб RENAULT MEGANE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 р.в., VIN номер кузова: [NUMBER] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. за реєстровим №2756, за [PERSON] зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 33,50 кв. м., житлова площа 16,90 кв.м.). Отже, спірна квартира була набута позивачкою [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] .. Згідно зі Звітом оцінювача ТОВ «Ріелтер-Україна» про оцінку майна: однокімнатної квартири загальною площею 33,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 30.11.2023 року складає 1 439 000,00 грн.. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2019 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бердесом М.О. за реєстровим №2011, за [PERSON] зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 29,5 кв. м., житлова площа 16,8 кв.м.). Спірна квартира була набута відповідачем [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] .. Згідно зі Звітом оцінювача ТОВ «Ріелтер-Україна» про оцінку майна: однокімнатної квартири загальною площею 29,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 30.11.2023 року складає 1 548 000,00 грн.. На підставі договору купівлі-продажу гаража від 13.10.2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. за реєстровим №1206, за [PERSON] зареєстроване право власності на гараж (бокс) № [NUMBER] , який розташований в ГБК «ВЕРКОН-АВТО», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 37,6 кв. м.). Спірний гараж був набутий позивачкою [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] .. Згідно зі Звітом оцінювача ТОВ «Ріелтер-Україна» про оцінку майна: гаража (бокса) № [NUMBER] загальною площею 37,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (ГБК «ВЕРКОН-АВТО»), ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 30.11.2023 року складає 233 000,00 грн.. У травні 2021 відповідачем [PERSON] було придбано транспортний засіб RENAULT MEGANE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 р.в., VIN номер кузова: [NUMBER] . Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником транспортного засобу марки RENAULT MEGANE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 р.в., VIN номер кузова: [NUMBER] є [PERSON] .. Спірний транспортний засіб був набутий відповідачем [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] .. Згідно зі Звітом оцінювача ТОВ «Ріелтер-Україна» про оцінку майна: транспортного засобу марки RENAULT MEGANE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 р.в., VIN номер кузова: [NUMBER] , що належить [PERSON] , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 30.11.2023 року складає 231 000,00 грн.. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 70 ч. 1 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Норма ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11.04.2019 р. у справі №339/116/16-ц. Згідно із ст. 71 ч. 1, 2 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Стаття 372 ч. 2 абз. 1 ЦК України передбачає, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, матеріалами справи підтверджується, що у розумінні ст. ст. 60, 70 СК України однокімнатна квартира, загальною площею 33,5 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однокімнатна квартира, загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , гаражний бокс № [NUMBER] , загальною площею 37,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб RENAULT MEGANE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 р.в., VIN номер кузова: [NUMBER] , є спільною сумісною власністю сторін, частки яких у власності рівні. Як встановлено по справі, сторони [PERSON] та [PERSON] не домовилися про порядок поділу спільного нерухомого та рухомого майна. При поділі нерухомого майна подружжя, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та малолітньої дочки сторін та інші обставини, що мають істотне значення. Суд враховує, що сім`я сторін розпалася і шлюб між подружжям розірвано, з позивачкою залишається проживати малолітня донька, тому суд вважає, що при поділі нерухомого майна необхідно виділити [PERSON] однокімнатну квартиру загальною площею 33,5 кв.м, житловою площею 16,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та гаражний бокс № [NUMBER] , загальною площею 37,60 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відповідачу [PERSON] залишити однокімнатну квартиру, загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб RENAULT MEGANE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 р.в., VIN номер кузова: [NUMBER] , визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на майно. Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1, 3 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. За ч 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Крім того, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно до ст. 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 цього ж Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим про що, зокрема, зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України». Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Laventsv. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Як вбачається з матеріалів справи, між Адвокатським Бюро «Волкова» та позивачкою [PERSON] був укладений Договір про надання правової допомоги від 30.11.2023. Відповідно до п. 4.1 вищевказаного договору, сума гонорару, який Клієнт сплачує Виконавцю за даним договором складає: за надання правової допомоги Клієнту на виконання доручення згідно п. 1.2 цього Договору у розмірі 37 000,00 грн.. 02.12.2023 [PERSON] сплачено АБ «Волкова» 18 500,00 грн. за надання правової допомоги за договором від 30.11.2023, що підтверджується копією квитанції про оплату № 242883468 від 02.12.2023 року. Відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги суду не надано. Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 137 ЦПК України). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. Верховний Суд у додатковій постанові у справі № 201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження № 61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Таким чином, ураховуючи наведені вище положення законодавства, виходячи із фактичних обставин справи, досліджених доказів, вимог процесуального та матеріального закону, з огляду на надані стороною позивача докази, враховуючи складність справи, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, наданих позивачу адвокатом, оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката встановленим чинним законодавством критеріям, суд дійшов висновку, що в даній справі витрати на правову допомогу у заявленій сумі є реальними, відповідають складності справи та обсягу наданих послуг і виконаних робіт та підтверджені матеріалами справи. Оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, суд вважає, що заявлена представником позивача сума витрат на правову допомогу в розмірі 18 500,00 грн. є співмірною із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом витраченим адвокатом позивача під час розгляду даної справи. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивачки підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на її користь витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі. Крім того, 07.12.2023 позивачкою [PERSON] сплачено на користь ФОП [PERSON] 6000,00 грн. за проведення оцінки майна, що підтверджується копією квитанції про оплату № 243772906 від 07.12.2023, які підлягають стягненню на її користь з відповідача. Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, тому на підставі ст. 141 ЦПК слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 8052,00 грн..

Outcome: approved