Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Деснянського районного сулу м. Києва від 30.11.2018 шлюб між сторонами було розірвано. У період шлюбу сторонами було придбано автомобіль «Hyndai i20», 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] , вартістю 258910,00грн. Мирним шляхом вирішити питання розподілу майна сторони не мають можливим. Тому позивач просить розділити між [PERSON] та [PERSON] спільне сумісне майно, а саме автомобіль «Hyndai i20», виділивши у власність відповідачу автомобіль та стягнути з відповідачки 1/2 частину вартості автомобіля на користь позивача в розмірі 129455,00грн. 21.06.2023 ухвалою Деснянського районного суду міста Києва відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 12.07.2023 до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що Деснянським районним судом м. Києва, по справі №754/12275/21, вже розглядалась позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя. Зокрема предметом спору був автомобіль «Hyndai i20», 2011 року випуску, державний номер [NUMBER] . Звертає увагу, що транспортний засіб був придбаний відповідачкою за особисті кошти, які їй дістались після продажу батьківської спадщини. Відповідачка зазначає, що спірний автомобіль вже належить іншій особі. А сума компенсації за автомобіль є значно завищеною. Автотоварознавча експертиза проводилась без огляду спірного автомобіля, а тому висновок за результатами проведення експертизи, не може бути взятий судом до уваги. На підставі викладеного відповідачка вважає що позов не обґрунтований та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 19.04.2024 до суду від [PERSON] надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відповідачка звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться копії Договору комісії та Договору купівлі-продажу транспортного засобу, які є дійсними та в судовому порядку не оскаржувались. Крім того зазначає, що Звіт про незалежну оцінку майна від 31.05.2023 було здійснено без огляду автомобіля. Вважає, що ринкова вартість об`єкта оцінки є значно завищеною. Тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 19.04.2024 до суду від [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності з наступних підстав. Так позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя із пропуском позовної давності, оскільки спір між сторонами про поділ спільного майна подружжя виник тоді, коли між сторонами було розірвано шлюб. Саме з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, так як спірне майно залишилось у постійному володіння та користування відповідачки. Крім того, 06.08.2021 позивач звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачки про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя, в якому просив визнати спільним майном подружжя 1/2 частини автомобіля «Hyndai i20», державний номер [NUMBER] , вартістю 180000,00грн. Однак позивач в подальшому заявив клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме залишити без розгляду позовну вимогу щодо визнання спільним майном подружжя 1/2 частини автомобіля «Hyndai i20», державний номер [NUMBER] . Ухвалою суду від 21.09.2023 у справі № 754/12275/21, дане клопотання було задоволено. А отже позивач свідомо не скористався своїм правом щодо поділу майна подружжя. А залишення позову без розгляду, не зупиняє перебігу позовної давності. Таким чином позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивачу було відомо про порушення його права з дня розірвання шлюбу, а саме 30.11.2018, оскільки з цього часу він не користувався спірним автомобілем. Тому у такому випадку до правовідносин про поділ майна, підлягає застосуванню позовна давність, яка визначена законом у три роки. 24.05.2024 до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про поновлення строку, відповідно до якої зазначено, що 06.08.2021 позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя, в якому зокрема просив визнати спільним майном подружжя автомобіль «Hyndai i20», державний номер [NUMBER] , вартістю 180000,00грн. Вказує, що зазначена позовна вимога ним була залишена без розгляду, оскільки спірне майно було відчужене відповідачкою без його згоди. А тому заява відповідача про пропущений строк позовної давності не підлягає задоволенню. На підставі наведеного просить поновити процесуальний строк [PERSON] на звернення до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання, призначене на 27.08.2024 не з"явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 27.08.2024 не з'явилась. У матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у її відсутності. Третя особа - [PERSON] в судове засідання, призначене на 27.08.2024 не з'явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30.11.2018 рішенням Деснянського районного суду м. Києва, по справі №754/15149/18, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 23.11.1991, було розірвано. 06.08.2021 [PERSON] звертався до Деснянського районного суду м. Києва (справа №754/12275/21) з позовною заявою до [PERSON] про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя. У якій зокрема просив визнати спільним майном подружжя автомобіль "Hyndai і20", 2011 року випуску, сірого кольору, державний номер [NUMBER] , вартістю - 180000,00грн. Визнати за [PERSON] та [PERSON] , у порядку поділу майна подружжя - 1/2 частці права власності за кожним на автомобіль "Hyndai і20", 2011 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , вартістю - 180000,00грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.09.2023, по справі №754/12275/21, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя - задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Крім того із рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.09.2023, встановлено, що 21.09.2023 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва, по справі № 754/12275/21, задоволено клопотання позивача [PERSON] щодо залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме позовної вимоги щодо визнання спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіля "Hyndai і20", 2011 року випуску, сірого кольору, [NUMBER] , вартістю - 180000,00 грн. У відповідності з ч. 4 та ч.6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, встановленим та не потребує доведенню той факт, що позивач за власним бажанням залишив частину свої позовних вимог без розгляду. 16.05.2023 між [PERSON] та ТОВ «Спецавтомото» було укладено Договір комісії № 7449/23/1/01384, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язується за дорученням клієнта, за комісійну плату, вчинити за рахунок комітента, від свого імені, один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу «Hyndai i20», державний номер [NUMBER] , який зареєстрований за комітентом [PERSON] , за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 10000,00грн. 17.06.2023 між ТОВ «Спецавтомото» та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу №7449/23/000601. Відповідно до умов якого автомобіль «Hyndai i20», державний номер [NUMBER] передається у власність [PERSON] . Ціна транспортного засобу становить 10000,00грн. 31.05.2023 ТОВ «Коапри Д» на замовлення [PERSON] була проведена незалежна оцінка майна, автомобіля Hyndai i20», державний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] . Відповідно до висновків Звіту про оцінку, ринкова вартість автомобіля, станом на 31.05.2023 становить 258910,00грн. Незалежна оцінка автомобіля Hyndai i20», державний номер [NUMBER] проводилась без дослідження транспортного засобу. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Крім того якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20). У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed