Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

21.04.2023 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] , в особі представника-адвоката Задерей О.В., до [PERSON] , [PERSON] , в якій представник позивача просить: -визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири [ADDRESS] , укладений 06.03.2021 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) в простій письмовій формі; -визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 10 березня 2000 року, реєстраційний №2А-00-195546. Позовні вимоги мотивовані наступним. Квартира [ADDRESS] належить у рівних частках позивачу, його матері [PERSON] та його рідному братові [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.03.2000 Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації ГУ ЕКМ виконавчого комітету ХМР та договору купівлі-продажу частки від 22.07.2019 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. за реєстр. №4015. В 2013 році між співвласниками було досягнуто згоди щодо продажу вказаної квартири та розподілу коштів, оскільки [PERSON] потребував коштів на лікування у зв`язку з чим виїхав до рф та одружився там з [PERSON] . У 2017 році брат позивача [PERSON] надав на ім`я матері [PERSON] посвідчену довіреність щодо відчуження належної йому частки у спільному майні. На початку 2021 року брат позивача захворів та позивач надав йому кошти на лікування у розмірі більше 100000 грн., що в еквіваленті 3500 доларів США. Між братами були довірчі відносини, тому договір купівлі-продажу було укладено в простій письмовій формі спочатку. Відповідач [PERSON] відмовлялась їхати до нотаріуса укласти нотаріально-посвідчений договір. 13.08.2021 брат позивача помер, тому позивач звернувся після його смерті із заявою про прийняття спадщини, та його дружина [PERSON] проти вказаного не заперечувала. Однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з необхідністю спрямування запиту до рф для з`ясування кола спадкоємців померлого, у зв`язку з чим його дружина також подала заяву про прийняття спадщини. Однак, 24.02.2022 почалось повномаштабне вторгнення рф до України, тому позивач позбавлений можливості оформити спадкові права, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористались. Представник позивача - адвокат Задерей О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, на адресу суду спрямувала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів, та за наявними в справі доказами. 21.04.2023 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 04.05.2023 прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в ній в порядку загального позовного провадження, та задоволено клопотання про витребування доказів. Протокольною ухвалою суду від 14.11.2023 задоволено клопотання представника позивача про участь в судових засіданнях в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 14.11.2023 закрито підготовче провадження по вказаній справі, та призначено справу до судового розгляду по суті. Судом встановлено, квартира [ADDRESS] належить у рівних частках позивачу, його матері [PERSON] та його рідному братові [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.03.2000 Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації ГУ ЕКМ виконавчого комітету ХМР та договору купівлі-продажу частки від 22.07.2019 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. за реєстр. №4015. Співвласник квартири [PERSON] є рідним братом позивача. 14.03.2015 ним було укладено шлюб з відповідачем [PERSON] (яка змінила прізвище на « [PERSON] , та вони проживали на території рф. 05.08.2017 [PERSON] видав довіреність на ім`я своєї матері [PERSON] , якою уповноважив останню управліти та розпоряджатися його майном. Довіреність посвідчена нотаріусом Большаковим О.О. в рф. Між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] 06.03.2021 у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продавець продав та передав покупцю, а покупець купив та прийняв від продавця 1/3 частку квартири [ADDRESS] . 06.03.2021 відповідач [PERSON] склала розписку про те, що вона діючи від імені [PERSON] отримала від позивача 100000 грн. за продаж 1/3 частки квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу частки квартири від 06.03.2021. [INFO] [PERSON] помер на території рф, та позивач разом з відповідачем [PERSON] звернулись до Сьомої Харківської міської ДНК із заявами про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину вони отримати не в змозі у зв`язку з прийняттям Постанови КМУ №164 від 28.02.2022. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Положеннями статті 657 ЦК України, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 140/2001/17 (провадження № 61-48764св18), від 22 лютого 2021 року у справі № 545/440/18 (провадження № 61-1111св20) та від 21 квітня 2023 року у справі № 469/159/13-ц (провадження № 61-7145св22). Верховний Суд у постанові від 04 березня 2019 року у справі № 665/2266/16-ц вказав, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. У постанові від 03 лютого 2022 року у справі № 369/7225/19-ц Верховний Суд вказував, що оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, позивачем не доведено факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений між позивачем та відповідачем, яка діяла по довіренності у простій письмовій формі, без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення, при цьому відсутні докази ухилення відповідача, яка мала довіреність з 2017 року, проживала в Україні, від його нотаріального посвідчення, а тому суд приходить про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним у судовому порядку. Доказів неможливості приїхати в Україну [PERSON] з 2015 року по 2021 рік, доказів неможливості укладення правочину 06.03.2021 з його нотаріальним посвідченням не надано, та не бажання відповідача [PERSON] укладати правочин, в інтересах [PERSON] з 2017 року по 2021 рік, запровадження воєнного стану не свідчать про наявність підстав для визнання нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу квартири, укладеного між близькими родичами, дійсним. Суд вважає додатково зазначити, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна був підписаний сторонами 06 березня 2021 року, тобто до введення в Україні воєнного стану та запровадження обмежень щодо вчинення нотаріальних дій під час дії воєнного стану. Сторони договору, які є близькими родичами, не були позбавлені можливості реалізувати свої права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України. Наявності перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення спірного договору відчуження нерухомого майна, підписаного 06 березня 2021 року, зокрема ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено та судом не встановлено. Встановлені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» тимчасові обмеження щодо здійснення нотаріальних дій за заявами особи, пов`язаної з державою-агресором, не свідчать про ухилення відповідача [PERSON] від прийняття спадщини, а отже і не свідчить про наявність підстав для визнання такого договору дійсним відповідно до приписів частини другої статті 220 ЦК України, а навпаки нею позовні вимоги визнаються в повному обсязі. Таким чином, судом встановлено, що позивач не довів факт безповоротного ухилення відповідача [PERSON] від нотаріального посвідчення правочину, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають за наведених вище обставин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed