Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду через свого представника, адвоката, Папуга О.В. з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, а саме: Договору дарування житлового будинку від 17.11.2006 року, що розташований за адресою: [ADDRESS] , нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за №1815 приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнком Ю.В. Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що йому належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , власником якого він став на підставі договору дарування житлового будинку від 17.11.2006 року. На підставі вказаного Договору, 24.11.2006 року, ОКП «Томаківське бюро технічної інвентаризації», за ним було зареєстровано право власності на будинок, реєстраційний №16496166. У Договорі Дарування від 17.11.2006 року та у Витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно його прізвище [PERSON] записано із помилкою « [PERSON] ». Помилка в написанні прізвища в Договорі дарування виникла через, те що на момент укладання Договору, заявник мав паспорт, в якому була допущено помилка у його прізвищі, замість букви «і» була зазначена буква «и», відповідно прізвище було написано - « [PERSON] », тоді як повинно правильно зазначено « [PERSON] ». 07.02.2013 року, в зв`язку з тим, що в паспорті було допущено помилку, заявник отримав новий паспорт (серія [NUMBER] , виданий Томаківським РС ГУДМС України в Дніпропетровській області), в якому помилка була виправлена, і прізвище написано вірно - « [PERSON] ». Вказана помилка ймовірно сталася, через неправильний переклад прізвища з російської мови на українську, відповідно до свідоцтва про народження, яке було складено російською мовою. Для подальшого вільного розпорядження своєю власністю, будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] , заявнику необхідно встановити факт належності йому правовстановлюючого документу, адже прізвище в Договорі дарування та його дійсному паспорті, різниться. На підставі вищенаведеногозаявник вимушений звернутися до суду, для встановлення факту належності саме йому, [PERSON] , [INFO] , Договору дарування житлового будинку від 17.11.2006 року, що розташований за адресою: [ADDRESS] , нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за №1815 приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнком Ю.В. Сторони в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Папуга О.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа: представник Виконавчого комітету Томаківської селищної ради, у судове засідання не з`явився, також подав до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, при цьому зазначив, що рішення по даній справі залишають на розсуд суду. У зв`язку з неявкою сторін, в силу ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення питання по суті, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно до ч. 1ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документів, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Отже, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частинами 3, 4ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст.81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що заявнику у справі належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , власником якого він став на підставі договору дарування житлового будинку від 17.11.2006 року. На підставі вказаного Договору, 24.11.2006 року, ОКП «Томаківське бюро технічної інвентаризації» за ним було зареєстровано право власності на будинок, реєстраційний №16496166. У Договорі Дарування від 17.11.2006 року та у Витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно його прізвище [PERSON] записано із помилкою « [PERSON] ». Помилка в написанні прізвища в Договорі дарування виникла через, те що на момент укладання Договору, заявник мав паспорт, в якому була допущено помилка у його прізвищі, замість букви «і» була зазначена буква «и», відповідно прізвище було написано - « [PERSON] », тоді як повинно правильно зазначено « [PERSON] ». 07.02.2013 року, в зв`язку з тим, що в паспорті було допущено помилку, заявник отримав новий паспорт (Серія АО 100289, виданий Томаківським РС ГУДМС України в Дніпропетровській області), в якому помилка була виправлена, і прізвище написано вірно - « [PERSON] ». Вказана помилка ймовірно сталася, через неправильний переклад прізвища з російської мови на українську, відповідно до свідоцтва про народження, яке було складено російською мовою. Для подальшого, заявнику необхідно встановити факт належності йому правовстановлюючого документу, адже прізвище в Договорі дарування та його дійсному паспорті, різниться. Встановлення факту належності правовстановлюючого документа необхідно заявнику для вільного розпорядження своєю власністю, будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданий Томаківським РС ГУДМС України в Дніпропетровській області 07.02.2013 року, та РНОКПП [NUMBER] , прізвище заявника у справі [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК Українисуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.6 ч.1 ст.315 ЦПК Українисуд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Пунктом 1 Постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни «Просудову практикув справахпро встановленняфактів,що маютьюридичне значення»№ 5від 31.03.95року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи вищезазначене та аналізуючи всі подані заявником докази в їх сукупності суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] є одна і та ж особа. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно частини третьої статті12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,від 10 лютого 2010 року). Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованим та таким, що підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved