Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

В листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 13.08.2023 в розмірі 20160,00 грн, з яких: сума боргу - 20\~000 грн., 160 грн 3% річних від простроченої суми боргу, та сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу. Позов мотивовано тим, що 13.08.2023 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики на суму 20 000 грн, що підтверджується написаною відповідачем розпискою. Строк повернення позики до кінця вересня 2023 включно. Проте станом на 20.11.2023 відповідачем не повернуті позивачу грошові кошти. У зв`язку з чим звертається до суду. 23 листопада 2023 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали. 30 листопада 2023 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та призначено справу до судового розгляду. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов до суду не подавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77, ч 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до оригіналу розписки від 13.08.2023 [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 20\~000 (двадцять тисяч) гривень. Зобов`язався повернути до кінця вересня. Паспорт [NUMBER] . Відповідно до оригіналу розписки зазначено, що 23.09.2023 в рахунок боргу [PERSON] повернув 7000 грн. Відповідач не повернув позивачу суму боргу в розмірі 13000 грн, ані у строк до кінця вересня, як було визначено розпискою, ані до часу вирішення даного спору в суді. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 20000 гривень згідно розписки від 13.08.2023. 23.09.2023 частково сплатив борг в розмірі 7000 гривень. ВСУ у\~справі №\~309/3458/14-ц\~від 13\~грудня 2017року\~підкреслив,\~що згідно\~ст.\~ 1046,\~1047 ЦК України\~розписка є підтвердженням укладання договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердженням факту передачі коштів від кредитора боржнику. Таким чином, навіть якщо і повірити боржнику, що коштів реально він не отримував, то без наявності інших доказів у справі, написана власноручно боржником розписка зобов`язує суд стягнути з боржника вказану у такій розписці суму. Інших варіантів у судів не залишається. Доказів повернення залишку коштів по розписці в сумі 13 000 грн відповідачем не надано. Відповідно до\~статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином повернення залишку коштів\~по розписці\~в сумі\~13\~000\~грн не доведено відповідачем, оскільки боргова розписка знаходилась на момент звернення до суду та розгляду справи в позичальника (позивача) та в ній зазначено про повернення лише 7000 грн. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права зазначені в Постанові ВС від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц. Отже, матеріалами справи встановлено, що між сторонами укладено договір позики грошей в розмірі 20 000 грн, на підтвердження чого позичальником написано розписку від 13.08.2023, на строк до кінця вересня 2023, розмір процентів не встановлений, повернуто частину позики в сумі 7000 грн 23.09.2023, \~що підтверджується оригіналом розписки від 13.08.2023. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов`язання у цілому не виконав, у визначений термін борг не повернув, що підтверджено оригіналом боргової розписки, наданої позивачем. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики, у розмірі 13000 грн. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Позивачем в позові в прохальній частині зазначено про стягнення 160 грн та 3% річних за жовтень 2023 року. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Враховуючи розгляд спору судом саме в межах заявлених позовних вимог, з урахуванням позовних вимог позивача (зазначених в прохальній частині позову), суд приходить до висновку, що позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за жовтень 2023 року, що складає від суми боргу 13 000грн: 100,80 грн - інфляційні витрати за жовтень 2023 року, та 34,19 грн - 3% річних за жовтень 2023 року, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд керується наступним. Відповідно до приписів ст. 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 та неодноразово наголошено у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18. Відповідно до Постанови Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі №922/449/21 витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Отже, сторона у справі має право на компенсацію таких витрат, якщо нею буде доведено, що розмір таких витрат обґрунтовано. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх сплату позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги від 10.11.2023 укладеним між адвокатом Меркуловою Т.П. та [PERSON] , копію ордеру від 11.11.2023, квитанцію від 11.11.2023 про сплату [PERSON] послуг адвоката Меркулової Т.П. в розмірі 2000 грн. Оскільки правова допомога позивачу фактично була надана (складення позовної заяви), відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, останні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial