Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000, 00 грн. В обґрунтування вказано, що, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 892273 від 26 листопада 2022 року, складеного інспектором СПДН ВП Печерського ГУ НП у м. Києві, [PERSON] вчинив домашнє насильство щодо колишньої дружини [PERSON] : телефонував та переслідував, що завдало шкоди психологічному здоров`ю потерпілої, чим порушив пункт 4 статті 1, 14 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП. Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2024 року у справі 757/35791/22-п справу за матеріалами протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 892273 від 26 листопада 2022 року закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП. Таким чином, [PERSON] вважає, що йому завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що його притягнули до адміністративної відповідальності незаконно. Представник відповідача ДКСУ у відзиві позов не визнав, просив відмовити у задоволенні вимог позивача, вказуючи на те, що належним відповідачем у справі є Держава Україна, а не ДКСУ, яке прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди йому не завдавало. Також зауважив, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Ототожнюючи визнання дій незаконними із закриттям адміністративної справи позивач посилається на постанову Васильківського міського районного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 757/35791/22-п, якою закрито провадження щодо [PERSON] на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП. Проте даною постановою протиправність або незаконність дій Головного управління національної поліції у місті Києві не встановлена. При цьому сам факт закриття справи судом справи про адміністративне правопорушення не тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідачів завдали позивачу моральної шкоди. Представник відповідача ДКСУ вважає, що оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, Казначейство, дійшло до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000, 00 грн. Представник відповідача ГУНП у м. Києві у своєму відзиві також не визнав позов, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що не є належним відповідачем у справі, оскільки має бути залучена Держава як сторона у справі. Окрім того, зауважив, що складення протоколу у справі про адміністративне правопорушення - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та у силу положень статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді судом справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності, а визначений розмір компенсації позивачем не відповідає морально-правовим імперативам справедливості, розумності і добросовісності. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 13 травня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 15 травня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 16 травня 2024 року ухвалою судді у справі залишено позовну заяву без руху, на виконання якої 06 червня 2024 року позивач подав уточнену позовну заяву /а. с. 15-20/. 11 червня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку без виклику сторін /а. с. 21-22/. 25 червня 2024 року через Електронний суд представник відповідача Державної казначейської служби України подав відзив на позов. 09 липня 2024 року представник відповідача ГУ НП у м. Києві подав до суду відзив на позов. 22 серпня 2024 року позивач подав до суду заяву про долучення до матеріалів справи копію ухвали у справі № 757/35791/22-ц про виправлення описки. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26 листопада 2022 року інспектор СПДН ВП Печерського ГУ НП у м. Києві склав протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 892273, відповідно до якого 15 листопада 2022 року [PERSON] вчинив домашнє насильство щодо колишньої дружини [PERSON] : телефонував та переслідував, що завдало шкоди психологічному здоров`ю потерпілої, чим порушив пункт 4 статті 1, 14 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП. 22 квітня 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області від 22 квітня 2024 року у справі № 757/35791/22-п розглянув матеріали за протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 892273 від 26 листопада 2022 року і постановою закрив справу про адміністративне правопорушення на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, тобто суд встановив відсутність події і складу адміністративного правопорушення. 13 червня 2024 року постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області виправлено описку у постанові суду від 22 квітня 2024 року у прізвищі особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, а саме « [PERSON] » замість « [PERSON] ». ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначав, що підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема, незаконне складення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення (серія ВАБ № 892273) за частиною першою ст. 173-2 КУпАП, що призвело до того, що позивач тривалий час перебував у статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, до моменту закриття провадження у справі в зв`язку із відсутністю в його діях адміністративного правопорушення. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Щодо визначення відповідачем у справі Головного управління Національної поліції у м. Києві. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, номер судового рішення Єдиного державному реєстрі судових рішень 84573553). Щодо визначення відповідачем у справі Державної казначейської служби України. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19, номер судового рішення Єдиного державному реєстрі судових рішень 87640679). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44 тієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19, номер судового рішення Єдиного державному реєстрі судових рішень 87640679). Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України N 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону N 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі N 569/1799/16-ц (провадження N 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону N 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону N 266/94-ВР і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі N 640/16169/17 (провадження N 61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка у подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Дії інспектора СПДН ВП Печерського ГУНП у м. Києві щодо складання відносно позивача [PERSON] протоколу про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі N 953/6561/20 (провадження N 61-922св21) зазначено, що у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі N 686/16847/17 (провадження N 61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі N 303/7352/18 (провадження N 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі N 591/1001/17 (провадження N 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі N 726/837/20 (провадження N 61-2647св21), від 26 січня 2022 року у справі N 953/6561/20 (провадження N 61-922св21) та від 07 вересня 2022 року у справі N 289/2110/21 (провадження N 61-5136св22). Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Як вбачається із матеріалів справи, постановою від 22 квітня 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області закрив провадження у справі щодо [PERSON] , із врахуванням ухвали Васильківський міськрайонний суд Київської області від 13 червня 2024 року про виправлення описки у прізвищі, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку з незаконністю дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Суд враховує той факт, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Разом з тим ненадання суду працівниками поліції допустимих доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності, як і сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчать про те, що особу притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У даному випадку підлягав застосуванню не правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 травня 2018 року в справі N 760/9462/16-а про визнання неправомірними дії щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення, а релевантний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі N 569/1799/16-ц (провадження N 61-19000сво18) та в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі N 686/16847/17 (провадження N 61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі N 303/7352/18 (провадження N 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі N 591/1001/17 (провадження N 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі N 726/837/20 (провадження N 61-2647св21), від 26 січня 2022 року у справі N 953/6561/20 (провадження N 61-922св21) та від 07 вересня 2022 року у справі N 289/2110/21 (провадження N 61-5136св22) про відшкодування моральної шкоди. Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд виходить із такого. У позові, обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, заявник посилається на те, що дії працівників поліції щодо складення стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення серія ВАБ № 892273 від 26 листопада 2022 року за частиною першою ст. 173-2 КУпАП завдали йому моральної шкоди, оскільки був безпідставно звинувачений у скоєнні домашнього насильства, змушений доводити протягом двох років свою невинуватість, відчував почуття несправедливості, викликане складенням протоколу про притягнення його до відповідальності, витрачати зусилля спрямовані на захист своїх прав і свобод. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали вказане провадження. Однак, суд не погоджується з порядком розрахунку розміру моральної шкоди позивачем, оскільки, врахувавши конкретні обставини цієї справи, глибину завданої моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань, і вважає справедливою компенсацію у розмірі 1 000,00 грн, що є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів доходить висновку, що позов підлягає задоволенню частково. При цьому щодо формулювання резолютивної частини судового рішення про задоволення позову в такому спорі суд враховує, що в цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі N 910/23967/16 (провадження N 12-110гс18)). V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial