Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-25 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб між [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , зареєстрований 16.01.2009 р. відділом РАЦС Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області, актовий запис № 01, а також визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.02.2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей задоволено повністю. Розірвано шлюб між [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , зареєстрований 16.01.2009 р. відділом РАЦС Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області, актовий запис № 01. Визначено місце проживання малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з батьком, [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22.05.2023р. заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.02.2013 року у цивільній справі №227/277/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей задоволено. Скасовано заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 25.02.2013 року по справі №227/277/13-ц про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Призначено цивільну справу за правилами загального позовного провадження з викликом сторін до розгляду. В судових засіданні позивач підтримував позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що любить дітей, опікується їх розвитком, а тому бажає, щоб вони росли поруч з ним. Вказував на те, що з дати народження дітей (2009-2010 роки) по 2012 рік відповідач періодично знаходилась біля них до травня 2012 року. Після чого залишила їх, а тому позивач був вимушений повернутися з заробітків та поїхав до м.Новгород-Волинський забирати дітей, які знаходилися у матері відповідача. З того часу діти мешкають разом із ним. Періодично відповідач спілкується з ними по телефону, періодично брала дітей на оздоровлення до Криму, добровільно їх потім повертаючи. З листопада 2017 року відповідач припинила відвідування дітей. Представник позивача також підтримував позовні вимоги, посилаючись на те, що протягом тривалого часу діти мешкають з батьком, останній повністю займався вихованням та утриманням дітей, водить їх до школи. Мати не цікавиться життям дитей, не приймає участі у їх вихованні, не відвідує шкільні заходи, батьківські збори тощо. Тому вважає, що інтересам дітей буде відповідати саме проживання їх разом з батьком. Крім того, зауважила, що оспорювання відповідачем місця проживання дітей з позивачем обумовлене не материнськими почуттями, а тим фактом, що на підставі рішення про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів, вона була оголошена в розшук державним виконавцем та їй встановлено тимчасове обмеження у виїзді за кородон. Відповідач в судові засідання не з`являлася, відзиву на позов та будь-яких письмових пояснень по суті справи не надала. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що інтересам дитини - [PERSON] буде відповідати саме проживання її разом з матір`ю, оскільки дівчинці в такому віці потрібна саме материнська опіка. Друга дитина - [PERSON] досяг чотирнадцятирічного віку, а тому сам має право обирати, з ким з батьків йому проживати. Позовні вимоги в частині розірвання між сторонами шлюбу визнав та не заперечував проти їх задоволення. Крім того, посилався на те, що певний час, зокрема з 2013 року по 2018 рік діти проживали разом з матір`ю (відповідачем по справі), спочатку в Криму, а потім в м.Шостка Сумської області та м.Новогород-Сіверський Чернігівської області, звідти і пішли до школи. Протягом цього часу батько (позивач по справі) не приймав участі у вихованні дітей, їх утриманні. На початку 2018 року відповідач поїхала до позивача із дітьми на його запрошення. По приїзду позивач насильницьким шляхом забрав у відповідача дітей, побив її та висадив з автомобіля в незнайомій місцевості. Після цього відповідач боїться позивача і останній не дає їй можливості бачитися з дітьми. Опитані в судовому засіданні малолітні [PERSON] та [PERSON] пояснили, що хочуть жити разом з батьком, він утримує їх, опікується ними. Їм достатньо цього піклування і вони не знають як то буде жити з матір`ю. Як жили з матір`ю не пам`ятають, раніше спілкувалися з нею десь 2 рази на тиждень, зараз ні. Іноді мати надсилала на свята подарунки, солодощі. Батько не забороняє спілкуватися з матір`ю, просто вони не мають до цього бажання. Представник Органу опіки та піклування Добропільської міської ради підтримав позовні вимоги та наданий раніше висновок органу про доцільність встановлення місця проживання дітей разом з батьком. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення дітей, а також дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16.01.2009 р. відділом РАЦС Новгород-Сіверського районного управління юстиції Чернігівської області, актовий запис № 01. Як вбачається з свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та не оспорюється сторонами, його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04.11.2013р., яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів доходу на утримання малолітнього [PERSON] . Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню ВП [NUMBER], заборгованість [PERSON] станом на 10.03.2023р. по аліментам складає145928,07 грн. за період січень 2017 року по лютий 2023 року. Як вбачається з витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №15.01-08/2822 від 05.05.2023р., за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно характеристики, складеної 09.05.2023р. директором та класним керівником Добропільської ЗОШ І-ІІ №6, грамот та нагород цього навчального закладу, табелів навчальних досягнень, [PERSON] та [PERSON] з 01.12.20217р. по момент розгляду справи, навчаються в Добропільській ЗОШ І-ІІ №6, мають навчальні досягнення середнього рівня. Програмний матеріал засвоюють повільно. Домашнє завдання виконують систематично. Інтерес до навчання несталий, але на уроках дисципліновані, не порушують норм та правил поведінки. Діти мають позитивне ставлення до трудової діяльності, завжди відповідально ставляться до виконання навчально-трудових завдань. [PERSON] та [PERSON] спокійні, урівноважені. В класі мають друзів Однокласники до них ставляться дружелюбно, з повагою. Ніколи не вступали в конфлікт з вчителями та однокласниками. Сім?я неповна. Дітей виховує батько [PERSON] . Саме він привів дітей до школи, піклується про них, відповідально ставиться до виховання та навчання. Вдома створено всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дітей. Кирило та Саша охайні, мають чистий одяг та взуття. На харчування в шкільній столовій батько постійно здавав гроші. Всі посібники, зошити та додаткові матеріали для навчання були батьком придбані. [PERSON] підтримує постійний зв?язок зі школою та класним керівником, відвідує батьківські збори та шкільні заходи.Мати в житті дітей участі не приймає, зв?язок зі школою не підтримує. Згідно висновку №03/474-10/02 від 19.10.2023р., складеного на вимогу суду Органом опіки та піклування Добропільської міської ради, за результатами засідання комісії з питань захисту прав дитини та дослідження усіх обставин, орган опіки та піклування Добропільської міської ради прийняв одноголосне рішення щодо підготовки висновку про встановлення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Також судом досліджено фотографії з зображенням дітей як з матір`ю, так і за батьком. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У статті 19 СК України встановлено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Судом достеменно встановлено та сторонам не оспорювалося, що діти проживають з позивачем, перебуваючи на його утриманні, вихованні тощо. Відповідач, заперечуючи проти проживання дітей з позивачем, не надала доказів на підтвердження того, що залишення дітей у їх батька є небезпечним для життя, здоров`я і морального виховання дитини. При цьому відповідач жодного разу, після скасування заочного рішення, більш ніж протягом року не з`являлася в судові засідання для надання пояснень та обгрунтувань при вирішенні питання щодо місця проживання її дітей. Судом також не встановлено наявності у позивача шкідливих звичок, психічних або інших захворювань, відсутності у нього належних умов та доходів для утримання дітей. Батьо належним чином виконує батьківські обов`язки, що підтвердили як самі діти, так і адміністрація навчального закладу. За результатами проведеної з дітьми в судовому засіданні бесіди встановлено, що діти хочуть жити разом з батьком, він утримує їх, опікується ними. Діти відвідують школу, мають звичне коло спілкування за місцем навчання та проживання в м.Добропілля. Отже, на час ухвалення оскаржуваних рішень судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з матір`ю (яка мешкає в м.Київ), яке призведе до зміни місця проживання дітей, буде мати більш позитивний вплив на дітей. Суд не вбачає вагомих підстав змінювати місце їх проживання. Мати дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у їх житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати. Однак, в даному випадку мова не йде про обмеження матері у спілкуванні та вихованні дітей через встановлення їх місця проживання разом з батьком. Дане питання вирішується саме на користь дітей, з метою захисту її інтересів, а сукупність встановлених судом обставин дають достатні підстави вважати, що дана мета буде досягнута саме визначенням місця проживання дитини разом із батьком. Це відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі. Такі висновку суду узгоджуються із висновком органу опіки та піклування, який також вважав, що інтересам дитей буде відповідати їх проживання разом із батьком і підстав не погодитися з цим судом не встановлено. Що стосується аргументів відповідача, якими вона обґрунтовувала свою позицію, а саме фактичне проживання дітей разом із нею в період з 2013 року по вересень 2017 року, суд зазначає, що в даному випадку, на переконання суду, це не є предметом доказування, який має вирішальне значення для правильного вирішення спору. Підстав, які б перешкоджали проживанню дитини разом із батьком не вбачається. Фактів перешкоджання позивачем у спілкуванні відповідача з дітьми не встановлено. Крім того, в разі виникнення перешкод у спілкуванні з сином, відповідач не позбавлена можливості звернутися за захистом своїх прав до суду. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Разом з цим, з огляду на положення ст.160 Сімейного кодексу України та досягнення [PERSON] чотирнадцяти років, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині визначення його проживання разом з батьком, оскільки дитина в цьому віці може самостійно визначати місце свого проживання і суд не вбачає підстав для втручення в це право. Що стосується позовних вимог про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Стаття 21 Сімейного кодексу України визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини другої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Статтею 110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно частини другої ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Сторони підтримували розірвання шлюбу. Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги фактичні взаємини подружжя, причини позову про розірвання шлюбу, позицію сторін, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial