Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

18 березня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист права на повагу до гідності, честі, права на недоторканість ділової репутації та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина. У 2022 році шлюб між ними було розірвано. У період з червня 2022 року по грудень 2023 року [PERSON] стало відомо про поширення [PERSON] відносно нього недостовірної інформації шляхом подання заяв до органів Національної поліції України про нібито вчинення [PERSON] , домашнього насильства та підтримання таких заяв у суді. Даними діями [PERSON] були порушені немайнові права [PERSON] , що негативно вплинуло на його честь, гідність та ділову репутацію, чим нанесено [PERSON] моральну шкоду. Враховуючи викладене [PERSON] просить суд визнати, що діями [PERSON] було порушено особисті немайнові права [PERSON] на повагу до його честі та гідності, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 300 000 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2024 року цивільну справу № 753/5543/24 було передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 19 березня 2024 року 25 березня 2024 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання позивача та відповідача. Ухвалою суду від 27 березня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25 квітня 2024 року на 10:00 год. 23 квітня 2024 року до суду надійшов відзив, у якому представник відповідача просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 24 квітня 2024 року до суду від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів та виклик свідків. У підготовчому засіданні 25 квітня 2024 року позивачем були подані до суду письмові пояснення, також було частково задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Підготовче засідання було відкладено на 04 червня 2024 року на 10:00 год. 28 травня 2024 року до суду від представника відповідача надійшли заперечення на клопотання про приєднання доказів, а також відповідь на письмові пояснення позивача. У підготовче засідання 04 червня 2024 року з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача. Представник позивача та позивач підтримали раніше подане клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, просили його задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти їх долучення з мотивів, викладених у письмових запереченнях, надісланих на адресу суду. Суд, вислухавши позиції учасників справи, ухвалив клопотання про долучення доказів задовольнити, долучити їх до матеріалів справи та надати їм оцінку у сукупності із іншими доказами у справі, в тому числі щодо їх належності. Ухвалою суду від 4 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 25 липня 2024 року. У судовому засіданні 25 липня 2024 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, вказав, що позивач протягом тривалого часу зазнавав безпідставних і неправдивих звинувачень від відповідачки, серйозних моральних страждань через неправдиві звинувачення та систематичні неправомірні дії відповідачки. Ці дії спричинили значні негативні наслідки для його психологічного стану, соціального статусу та професійної репутації. Ці звинувачення не лише порушили його честь і гідність, а й негативно вплинули на репутацію позивача в суспільстві та в професійному середовищі. Поширення неправдивої інформації про нього створило негативний імідж в очах оточуючих та порушило його честь та гідність. Це проявилось також в негативному впливі на ділову репутацію позивача та його соціальний статус. Позивач надав суду вичерпний обсяг доказів, що підтверджують безпідставність звинувачень з боку відповідачки. Позивач вважає, що навів вичерпні доказав суду про наявність всіх підстав вважати, що дії відповідачки спрямовані на систематичне цькування та дискредитацію позивача, внаслідок чого порушено його права на захист честі, гідності та ділової репутації. Вказав, що відповідачка систематично подавала до суду та поліції заяви, які не відповідають дійсності. Вона звинуватила його у фізичному та психологічному насильстві, хоча сама пізніше повідомляла йому під час особистих розмов про те, що відкличе ці заяви, якщо він підпише мирову угоду, що демонструє їхню безпідставність. Крім того, [PERSON] стверджувала, що позивач забороняє їхній спільній дитині відвідувати школу, що також не підтверджується жодними доказами. Навпаки, успіхи дитини в навчанні та грамоти, отримані за успіхи у вивченні мов, свідчать про цілковите піклування його, як батька дитиною, та його сприяння в розвитку дитини. Зазначив, що неправдиві звинувачення [PERSON] мали серйозний вплив на професійну репутацію позивача, поставило під загрозу його ділову репутацію, що призвело до втрати можливостей для кар`єрного зростання та професійного розвитку. Постійні конфлікти з [PERSON] негативно вплинули на їхнього сина. [PERSON] , як турботливий батько переживає за благополуччя його дитини, однак дії відповідачки створили негативне середовище для дитини і це додало йому ще й моральних страждань. Дії відповідачки не є одноразовими або випадковими. Вони мають систематичний характер і тривали протягом тривалого періоду часу. Це свідчить про намір [PERSON] завдати максимальних збитків позивачу. Стосовно обґрунтування розміру моральної шкоди вказав, що Закон не містить вимог щодо надання розрахунку моральної шкоди, оскільки моральна шкода - це суб`єктивне сприйняття людини, яка оцінює спричинені їй моральні страждання на власний розсуд. Позивачем не заявлено про відшкодування матеріальної шкоди, яка дійсно має містити документальне підтвердження та розрахунки. Позивач зазнав моральних страждань, спостерігаючи за процесом допиту його сина в суді і в подальшому мав необхідність спостерігати як його син плакав та нервувався, а тому вважає, що відповідач хоче ввести суд в оману, що моральна шкода має підтверджуватись медичними документами. Відповідно до практики ЄСПЛ позивач має право на адекватну компенсацію за завдану моральну шкоду. Зважаючи на тривалість, систематичність та серйозність страждань, які він зазнав, компенсація повинна бути достатньо значною, аби відновити справедливість і відшкодувати завдану моральну шкоду. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Допитаний у судовому засіданні як свідок позивач вказав, що у 2022 році відповідачка почала подавати до органів поліції на нього заяви, працівники поліції складали протоколи про вчинення ним адміністративного правопорушення - домашнє насильство, та потім ці справи були предметом розгляду у Дарницькому районному суді м. Києва. Крім того, вона подала заяву про розірвання шлюбу. До цього вони прожили у шлюбі 11 років та все було добре, у них є спільний син. Вказав, що він багато працює, повністю забезпечував родину. Проте всі ініційовані відповідачкою судові процеси почали займати у нього дуже багато часу, що завдало йому моральної шкоди, емоційної травми, тривоги та депресії. Всі адміністративні протоколи, які розглядались в суді (відомості, викладені в них) є неправдою, всі твердження відповідачки у судових засіданнях, які зафіксовані у відповідних постанова суду - це наклеп на нього, і це було підтверджено судом апеляційної інстанції, який скасував судові рішення, за якими його було притягнуто до адміністративної відповідальності за домашнє насильство. Крім того, представник відповідачки звертався до органу опіки із заявами на нього, що він не допускає відповідачку до дитини, але це також неправда. У школі, де навчається їх син психолог йому казав, що приходила відповідачка та зазначала, що він не допускає дитину до навчання. Вказав, що всі позови, що розглядаються/розглядались Дарницьким районним судом м. Києва вплинули на нього, відповідачка забрала у нього автомобіль, а його офіс знаходиться за межами міста Києва, що завдало йому додаткових труднощів, щоб дістатись на роботу, потім відвести сина до школи, забрати, відвести на тренування. Зазначив, що не проводив ніяких експертиз для встановлення розміру завданої моральної шкоди, до лікарів також не звертався. Вказав, що відповідачка розповідала про обставини судових справ хрещеному їх спільного сина, сусіди біля будинку питали у його мами чи дійсно його притягали до відповідальності за домашнє насильство. Також вказав, що вирахував розмір моральної шкоди, виходячи із 2,5 років постійних судових процесів, вважає такі суму мінімальною. Просив позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути на його користь з відповідачки моральну шкоду у розмірі 300000 грн. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказала що не лише вона подавала позови до суду, позивач також звертався з позовами та зустрічними позовами. Вказала, що вона не повідомляла ані в школі у сина, ані у дворі, де вони проживали будь-яку інформацію про справи чи про відповідача, а лише зверталась до уповноважених органів для отримання допомоги в ситуації, що склалась між нею та позивачем - її колишнім чоловіком. Зазначила, що не визнає заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила у їх задоволенні відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказала, що відповідач жодним чином не розповсюджувала інформацію про позивача, не зводила наклепи, не розповсюджувала в мережі інтернет будь-які дані, що стосуються позивача, не розповсюджувала інформацію про адміністративні судові справи щодо вчинення домашнього насильства [PERSON] серед третіх осіб, роботодавців або колег позивача. Дані твердження підтвердив і сам позивач у якості свідка. Вказала, що в діях відповідача відсутні дії, що могли б трактуватися як поширення недостовірної інформації щодо позивача. Так, поширенням інформації вважається опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі». Вказала, що в матеріалах справи не існує доказів розповсюдження недостовірної інформації відповідачем щодо позивача, [PERSON] , зверталася до органів Національної поліції України та судових органів для реалізації законом наданого їй права захищати свої права і не зверталася до третіх осіб. Звернення зі скаргами до органів державної влади є не поширенням особою недостовірної інформації, а реалізацією нею конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України. Враховуючи кількість спорів між позивачем та відповідачем, [PERSON] неодноразово намагалася примиритися з позивачем, [PERSON] , просила допомоги у [PERSON] (хрещений батько їх спільного з позивачем сина) проте, позитивної відповіді про мирне врегулювання спорів [PERSON] так і не було надано. Зауважила, що позивач заявляв про втрату його ділової репутації, довіри до нього, при тому, що [PERSON] зверталася лише за захистом своїх прав до уповноважених органів та жодним третім особам про справи щодо адміністративних правопорушень про вчинення домашнього насильства вчинених щодо неї не повідомляла. Позивач ні разу не повідомив та не надав доказів, які саме ділові зв`язки були втрачені, які саме контракти не були укладені, чи яку зневіру та неповагу почав проявляти щодо нього робочий колектив, чи бізнес-партнери, але надав безліч позитивних характеристик з місця роботи та від партнерів компанії в якій працює, що прямо суперечить доводам позивача про втрату ділових зв?язків та його пригнічене становище в колективі. Позивач не надав жодного обґрунтування отримання ним моральної шкоди, лише посилався на недоречність отримання медичних довідок у цьому випадку. Також позивачем не було надано обґрунтування розміру моральної шкоди. Зауважила, що позивачем у даній справі не була заявлена вимога спростувати інформацію або будь-яким чином довести до відома широкого кола осіб про невчинення позивачем, [PERSON] , домашнього насильства та на її думку це не вбачається за можливе, оскільки, інформація, яку позивач вважає такою, що порочить його честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації викладена у судових рішеннях та заяв до органів Національної поліції, що ще раз підтверджує відсутність факту розповсюдження відповідачем будь-якої недостовірної інформації про позивача третім особам. Наголосила на тому, що позивач не заявляє вимоги про спростування недостовірної інформації через неможливість її спростування по факту відсутності розповсюдження будь-якої недостовірної інформації відповідачем. В той же час інформація, що міститься у органів, що компетентні її перевіряти, або яка міститься у заявах до компетентних органів взагалі не можуть розглядатися як розповсюдження недостовірної інформації. У задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю. Допитаний у судовому засіданні 30 липня 2024 року свідок [PERSON] вказав, що він є хрещеним батьком сина позивача та відповідача, дуже добре та давно знає цю родину. Вказав, що вони завжди були гарною родиною з чудовими стосунками. Вказав, що до розлучення між позивачем та відповідачем не було конфліктів. З позивачем спілкується часто, бо з ним живе його похресник, а відповідача крайній раз бачив у літку 2023 року, коли було засідання Служби у справах дітей та сім`ї. Повідомив, що позивач йому розповів про те, що відповідачка подала позови до суду на нього, а також те, що є справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за домашнє насильство. Сам особисто він не був присутній при конфліктах позивача та відповідача, всю інформацію він дізнавався від позивача. Зазначив, що сам особисто ніколи не чув, що позивач виражався нецензурними словами до відповідача чи вчиняв домашнє насильство. Вказав, що на цей час позивач дуже пригнічений та розгублений, бо не знає, що робити через наявні справи в суді. Вказав, що був присутній на засіданні ССД, відповідачка казала негативні речі про позивача. Також вказав, що спільних з позивачем та відповідачем друзів він не має та не чув від третіх (сторонніх) осіб про обставини судових спорів між колишнім подружжям. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, доходить наступних висновків. Звертаючись із позовом до суду позивач просив визнати недостовірною, та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену [PERSON] шляхом подання заяв до Національної поліції України у справах № 753/12693/22, № 753/14348/22, № 753/6806/23 щодо вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно неї. Судом встановлено, що постановою Дарницького районного суду м. Києва від 7 листопада 2022 року у справі № 753/12693/22, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 2 лютого 2023 року, провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Відповідно до змісту постанови суду першої інстанції вбачається, що «згідно із протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 492094, 10.10.2022 об 11:45 год. [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] вчинив сімейну сварку з дружиною [PERSON] , в ході якої кидався в бійку, чим своїми діями завдав останній психологічного болю, тобто скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. [PERSON] у судовому засіданні свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав, категорично заперечував обставини викладені у протоколі та письмових поясненнях [PERSON] . Зазначив, що на даний час він з дружиною перебуває в зареєстрованому шлюбі, проте остання має стосунки з іншими чоловіками. Через напружені відносини, вони проживають окремо, дружина винаймає квартиру. З приводу обставин того дня, пояснив, що вранці, через ракетні обстріли в країні, він привів дитину до квартири, де проживає його дружина. Зайшовши до квартири, побачив незнайомого чоловіка, який ховався у вбиральні. Визнав, що в нього виник конфлікт з товаришем дружини, при цьому. в бік дружини психологічного тиску він вчиняв та не застосовував до неї фізичного насильства. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що з чоловіком вони наразі проживають окремо, вона орендує квартиру, в якій проживає разом із дитиною. Стосунки з чоловіком погіршилися з березня 2022 року. Через постійні сварки та психологічний тиск вона прийняла рішення про розірвання шлюбу, звернувшись з позовом до суду. Після цього, чоловік став погрожувати їй, що відбере у неї дитину, якщо вона не відмовиться від частки своєї квартири на користь його матері. 10.10.2022 чоловік привів сина до неї, оскільки в школі було небезпечно через ракетні обстріли. Відчинивши двері, вона побачила чоловіка в неадекватному психологічному стані, який зайшов до її квартири. У квартирі її чоловік вчинив сварку, під час якої побив її товариша, та двічі вдарив її по обличчю». Судом встановлено, що постановою Дарницького районного суду м. Києва від 2 грудня 2022 року у справі № 753/14348/22 визнано винним [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 170 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 6 лютого 2023 року постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2022 року щодо [PERSON] - скасовано провадження у справі закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Зі змісту постанови суду першої інстанції вбачається, що «13.11.2022 р. о 19-00 год. по 20-40 год. за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] вчинив домашнє насильство відносно дружини гр.. [PERSON] , психологічного та економічного характеру, а саме не пускав до квартири, погрожував, налаштовував дитину проти останньої, чим викликам побоювання за свою безпеку гр. [PERSON] та безпеку дитини. [PERSON] судовому засіданні свою провину у скоєнні інкримінованого правопорушення визнав частково, але підтвердив, що в зазначені в протоколі день та час між ним та його дружиною виник конфлікт, в ході якого він дійсно просив покинути квартиру, але не ображав її та не залякував. Допитана в якості свідка відповідно до положень ч.3 ст. 269 КУпАП потерпіла [PERSON] пояснила, що вони з чоловіком перебувають на стадії розірвання шлюбу, однак їх спільна дитина проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] . Також, повідомила, що зараз винаймає житло та проживає за адресою: [ADDRESS] . 13.11.2022 року [PERSON] прийшла до сина, аби підготуватись з ним до школи, однак її чоловік спочатку не хотів її впускати до квартири, а потім зачинився разом з дитиною в кімнаті, внаслідок чого виник конфлікт. Під час якого він виражався нецензурною лайкою та залякував її». Судом встановлено, що постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року у справі № 753/6806/23 визнано винним [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 15 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 255 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 18 серпня 2023 року постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2023 року щодо [PERSON] - скасовано провадження у справі закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Зі змісту постанови суду першої інстанції вбачається, що « 21.04.2023 року о 19 годині 20 хвилин за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашню сварку зі своєю колишньою дружиною [PERSON] , в ході якої лаявся на останню, погрожував, вдарив дитячою майкою по обличчю, чим вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру в присутності малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що не вчиняв жодного насильства щодо колишньої дружини. 21.04.2023 року він приїхав додому та побачив, що до сина прийшла [PERSON] . В подальшому, вона йому сказала, що викликала сину швидку, оскільки йому зранку було погано у школі. [PERSON] намагався дізнатися, навіщо колишня дружина викликає швидку, якщо син добре себе почував та дивився телевізор. При цьому, вони являються медиками і могли б самостійно розібратися з захворюванням дитини, якби воно дійсно було. Вона йому не пояснила навіщо викликала швидку допомогу. Під час розмови, колишня дружина почала провокувати його на конфлікт, знімати відео та стала викликати поліцію. [PERSON] наполягав на тому, що ніколи не вчиняв ніякого насильства відносно колишньої дружини, просив долучити до матеріалів справи копії постанов суду, якими його було визнано невинуватим у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, коли [PERSON] також провокувала конфлікти, викликала поліцію та відносно нього складали протоколи. Потерпіла [PERSON] суду пояснила, що 21.04.2023 року прийшла до сина, який проживає з батьком згідно з рішенням суду. Коли прийшла, то побачила, що син хворий і вирішила викликати швидку допомогу, щоб сина оглянув лікар. Проте, колишній чоловік, повернувшись додому та дізнавшись про виклик швидкої, почав конфліктувати, заперечував проти виклику лікаря, кричав, погрожував та вдарив [PERSON] дитячою майкою по обличчю. Все це відбувалося в присутності їх малолітнього сина. Всю розмову вона записала на диктофон. В зв`язку цим вона викликала поліцію». Звертаючись із цим позовом до суду, позивач вказав, що [PERSON] розповсюдила відносно нього недостовірну інформацію про вчинення ним відносно неї домашнього насильства шляхом подання трьох заяв до органів поліції та підтримання їх в суді, під час розгляду відповідних протоколів про притягнення його до адміністративної відповідальності, які були складені за її заявами. Оскільки, все викладене у її заявах та у поясненнях, наданих в судовому засіданні не підтвердилось, що вбачається із постанов апеляційної інстанції та однієї постанови суду першої інстанції, відповідачка має відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану неправомірними діями, які полягають у розповсюдженні недостовірної відносно нього інформації, яка порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина 1). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (абз. 1 частини 4). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена ( частина 6). Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Підставою для задоволення позову у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; - поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні. При цьому недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до положень статті 32 Конституції України та статей 91, 94, 201, 277 Цивільного кодексу України самостійним об`єктом судового захисту є особисті немайнові права як фізичних, так і юридичних осіб. Особливим способом захисту та відновлення зазначених прав є, зокрема, спростування недостовірної інформації, внаслідок поширення якої такі права порушені. Суд враховує, що для застосування зазначеного способу захисту (відновлення) прав необхідною є наявність усіх елементів складу відповідного правопорушення. Тобто інформація має бути поширеною (доведеною до відома хоча б одній особі у будь-якій спосіб), має стосуватися позивача, має бути недостовірною (такою, що не відповідає дійсності), має порушувати особисті немайнові права позивача. При цьому вина особи, яка поширила недостовірну інформацію, не є необхідним елементом правопорушення для зобов`язання її спростувати таку інформацію. Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Отже право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до правової позицій, викладеної у постанові Верховного Суду від 19 липня 2018 року у справі № 910/5117/17, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи відомості, які не відповідають дійсності, є твердженнями про факти і події, які не мали місця у реальності у час, до якого відносяться оспорювані відомості. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Cлід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Згідно з практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» («Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). У порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Як встановлено було судом під час розгляду справи, позивач вказував, що зазначена у заявах до органів поліції відповідачкою інформація про те, що він вчинив відносно неї домашнє насильство, є недостовірною. Також він не погоджувався із тими поясненнями, які надавала потерпіла під час розгляду протоколів про притягнення його до адміністративної відповідальності, які були складені працівниками поліції за наслідками розгляду її відповідних заяв, при цьому у справі № 753/14348/22 потерпіла [PERSON] була допитана судом як свідок. Під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, судами першої та апеляційної інстанції надавалась оцінка обставинам, викладеним у відповідних протоколах про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] та доводам (поясненням) як [PERSON] так і [PERSON] та було здійсненні відповідні висновки, наслідками яких стало закриття всіх трьох справ про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Висловлювання у судовому процесі не є поширенням недостовірної інформації, такі дії повинні розглядатися в контексті дотримання процесуального закону щодо прав та обов`язків учасника процесу (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 12 липня 2023 року № 341/1988/21). Отже, враховуючи вище зазначене, суд дійшов висновку, що спірні висловлювання [PERSON] стосовно особи позивача є оціночними судженнями, оскільки відображають власні думки відповідачки, засновані на її баченні певних подій, особисте сприйняття відповідачкою певної поведінки позивача і не можуть бути витлумачені як повідомлення про конкретні факти, тому не є недостовірною інформацією. Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20 (провадження № 61-9907св22). Стосовно поширення недостовірної інформації відповідачкою, суд зазначає таке. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Як було встановлено під час розгляду справи, спірна інформація відносно позивача була викладена у заявах, які відповідачка подавала до органів поліції, а також, які вона висловлювала під час розгляду справ про адміністративне правопорушення у судових засіданнях. Як зазначив свідок [PERSON] вся інформація про справи та висловлювання відповідачки була йому відома зі слів позивача. Також позивачем та його представником не доведено суду належними та достовірними доказами те, що відповідачка поширювала спірну інформацію в іншій спосіб, крім подання заяв до органів поліції та надання показань у судових засіданнях, в тому числі як свідок і що така інформація стала відома саме зі слів [PERSON] друзям, знайомим, колегам, керівництву, тощо позивача. Отже, факт поширення інформації, як і факт того, що спірна інформація є недостовірною, позивачем та його представником під час розгляду цієї справи суду не доведено у спосіб, визначений ЦПК України. Також суд вважає за необхідне зазначити, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»). Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 214/4203/19). Оскільки відповідачка звернулася із заявами до відповідних державних органів щодо дій позивача, з проханням притягнути останнього до адміністративної відповідальності, реалізувавши таким чином своє право на звернення до компетентних органів, уповноважених розглянути заяви і вчинити відповідні дії у встановлений законом строк, у такому разі мало місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Стосовно пояснень, викладених у письмових заявах позивача та його представника, а також висловлених у судових засіданнях стосовно поширення відповідачкою інформації у цивільних позовах, на засіданні Служби у справах дітей та сім`ї, у навчальному закладі, де навчається син сторін, суд зазначає, що не надає їм оцінки, з урахуванням того, що підставою подання саме цього позову, було поширення відповідачкою недостовірної інформації відносно позивача шляхом подання заяв до Національної поліції України у справах № 753/12693/22, № 753/14348/22, № 753/6806/23 щодо вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно неї. При цьому, у порядку та строки, визначені ЦПК України, ані позивачем, ані його представником не подавалась заяви про зміну підстав позову чи предмету позову. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши наведені доводи сторін та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позивач не підтвердив обставин щодо неправдивості поширеної інформації, не довів факту, що така інформація була поширена та як наслідок, не довів порушення його особистих немайнових прав. Відтак, з урахуванням обставин, встановлених у даній справі, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, передбачений статтею 277 ЦК України, а тому позовній вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, що оскільки під час розгляду справи не було встановлено неправомірності дій відповідача та з огляду на те, що така вимога є похідною від вимоги про визнання недостовірною інформації, поширеної відповідачкою шляхом подання заяв до Національної поліції України у справах № 753/12693/22, № 753/14348/22, № 753/6806/23 щодо вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно неї, у задоволенні якої судом було відмовлено, вимога про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed