Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Москаленка Д.Ф., який діє на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1148658 від 07.12.2023 року (а.с.12), звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12 листопада 2021 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність, а [PERSON] (позичальник) прийняв у власність грошові кошти у сумі 33500 доларів США та у строк до 12 листопада 2022 року зобов`язувався їх повернути позивачу, що підтверджується розпискою відповідача від 12 листопада 2021 року. Окрім того, 21 січня 2022 року позивач [PERSON] знову передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 12000 доларів США та у строк до 12 листопада 2022 року зобов`язувався повернути позивачу позичені кошти, що підтверджується розпискою відповідача від 21 січня 2022 року. Отже, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошову суму у загальному розмірі 45500 доларів США, що підтверджується розписками, складеними власноруч відповідачем. Станом на час звернення позивачем до суду з даним позовом, відповідачем борг не повернуто, чим порушено боргові зобов`язання, передбачені розписками. У зв`язку з простроченням відповідачем термінів виконання грошового зобов`язання, ухилянням від виконання грошового зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Виходячи із вищенаведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договорами позики від 12.11.2021 року і 21.01.2022 року у загальній сумі 45500 доларів США, а також 3 % річних за період прострочення у сумі 54000 грн. 76 коп.; суму інфляційних збитків у розмірі 88486 грн. 04 коп. та стягнути судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 13420 грн. 00 коп. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 20 грудня 2023 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.25). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 09 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.58). У судове засідання позивач [PERSON] і представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1167269 від 01 квітня 2024 року (а.с.56), не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином (а.с.68, 69, 71), про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник позивача адвокат Гончарова Я.М. подала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача і представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити. Не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, відповідно до приписів ч. 11 ст. 128 ЦПК України та ст. 121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади про виклик відповідача [PERSON] до зали судових засідань (а.с.53, 54, 64, 65, 70). Проте, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки відповідач суду не надав, відзиву на позов, заперечень проти заявлених [PERSON] позовних вимог на адресу суду також не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 листопада 2021 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідач [PERSON] прийняв від позивача [PERSON] позику грошові кошти у сумі 33500 доларів США та зобов`язався у строк до 12 листопада 2022 року повернути позивачу вказану суму, що підтверджується розпискою від 12.11.2021 року, яка складена власноруч відповідачем [PERSON] у присутності двох свідків [PERSON] і [PERSON] (а.с.3-4). 21 січня 2022 року між [PERSON] і [PERSON] знову було укладено договір позики, за умовами якого відповідач [PERSON] прийняв від позивача [PERSON] позику грошові кошти у сумі 12000 доларів США та зобов`язався у строк до 12 листопада 2022 року повернути позивачу вказану суму, що підтверджується розпискою від 21.01.2022 року, яка складена власноруч відповідачем [PERSON] у присутності двох свідків [PERSON] і [PERSON] (а.с.5-6). Отже, грошові кошти були передані позикодавцем [PERSON] позичальнику [PERSON] в день підписання даних угод, на підтвердження чого, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, позичальник [PERSON] надав позикодавцю [PERSON] власноруч написані розписки від 12.11.2021 року і від 21.01.2022 року, оригінали яких містяться в матеріалах справи. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Відтак, грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається із розписок, які складені та підписані відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена між сторонами угода, згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`занні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження № 61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Суд встановив, що позивач [PERSON] виконав свої зобов`язання за договорами позики, надавши відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти у загальній сумі 45500 (сорок п`ять тисяч) доларів США. Відповідач, у свою чергу, свої зобов`язання за договорами позики не виконав, що є підставою для стягнення з нього на користь позивача вказаних коштів. Відповідачем не надано суду доказів того, що договори позики, які укладено між сторонами є нечинними, їх дійсність не спростована. Позову про визнання правочинів недійсними (удаваними) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства данні правочини є укладеними, нікчемними законом не визнані. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Доказів виконання зобов`язання відповідачем перед позивачем матеріали справи не містять. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12. Аналогічні висновки містяться в постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Суд погоджується з розрахунком, наданим позивачем [PERSON] . Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Згідно проведеного позивачем розрахунку 3 % річних (з урахуванням курсу долару, встановленого НБУ на дату подання позовної заяви до суду: 1 долар США = 36,7424 грн.) сума становить 54000 грн. 76 коп.(а.с.2). Стосовно стягнення інфляційних збитків суд зазначає наступне. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Для визначення індексу інфляції в цілому за період прострочення, індекси інфляції за цей період перемножуються. Суд погоджується з наданими позивачем розрахунками щодо стягнення інфляційних збитків у сумі 88486 грн. 04 коп. Розрахунок інфляційних збитків Боргові періоди: Сума заборгованості 1671779 грн. 20 коп. Валюта - грн. Дата початку розрахунку 14.11.2022 року. Дата закінчення розрахунку 31.10.2023 року. Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = (III : 100) х (112 : 100) х (ІІЗ : 100) х ... (IIZ : 100) III - індекс інфляції за перший місяць прострочення. Відповідач [PERSON] жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача [PERSON] суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 статті 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторона відповідача не скористалася своїм правом на подання відзиву та не надала доказів помилковості чи неправильності наданого позивачем розрахунку, а також доказів про погашення заборгованості або її відсутність. Відтак, дана сума заборгованості встановлена судом на підставі наданих доказів. Таким чином, з огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Так, згідно статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 13420 грн. 00 коп., у відшкодування витрат понесених позивачем при звернені до суду з позовом (а.с.15). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved