Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому просила суд розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , громадянином України, та [PERSON] , [INFO] , громадянкою України, зареєстрований 03 жовтня 2022 року о 12:00 в місті Перуджа (провінція Перуджа, Італія) за реєстровим № 148 згідно короткого витягу з реєстру актів цивільного стану від 03 жовтня 2022 року. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони у справі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 03.10.2022 року о 12:00 в [ADDRESS] . Від шлюбу 14.04.2023 року у позивача із відповідачем народилася дочка [PERSON] . Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони не підтримують будь-яких родинних відносин, збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Тому, оскільки шлюбні відносини це волевиявлення сторін і проти волі сторони не можуть перебувати в шлюбі, то вбачається обґрунтованим висновок про задоволення позову [PERSON] . Ухвалою суду від 01 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. Встановлено відповідачу строк 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження на подання відзиву на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. По-перше, відповідач не бачить підстав для розірвання шлюбу, оскільки фактично комунікація, як безпосередня, так і за допомогою електронних засобів зв`язку та месенджерів, між позивачем та відповідачем відбувається регулярно, а розірвання шлюбу в першу чергу буде суперечити найважливішим інтересам спільної малолітньої дитини, [PERSON] , оскільки одночасне спілкування як з матір`ю, так і з батьком є важливим для виховання і розвитку дитини в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості, якнайкращому забезпеченню інтересів дитини та формування в неї розуміння щодо наявності у неї цілісної повної сім`ї. Розірвання шлюбу буде суперечити найважливішим інтересам малолітньої дитини, що мають істотне значення та які за своєю природою і важливістю мають переважати над інтересами батьків. По-друге, до подачі позивачем до суду позовної заяви жодного спору або спірних відносин щодо існування сім`ї не існувало. По-третє, жодних обставин, з яких вбачається очевидним висновок про передбачену законом необхідність судового захисту порушених прав позивача, в позовній заяві взагалі не зазначено. Крім того, в позовній заяві будь-яка інформація щодо того, які саме права позивача та в який спосіб вони порушені, не надана. Також, позивачем не зазначено, які саме права позивача будуть швидко відновлені у разі задоволення позову. При цьому, питання забезпечення найважливіших прав та інтересів малолітньої дитини, що мають істотне значення та які за своєю природою і важливістю мають переважати над інтересами батьків, в позовній заяві взагалі не зазначені. Крім того, представником відповідача заявлено клопотання про зупинення провадження у справі та надання подружжю термін для примирення строком на шість місяців. У відповіді на відзив на позовну заяву [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , просила позовні вимоги задовольнити та зазначила, що позивач погоджується з тезою про те, що для виховання та розвитку дитини важливим є одночасне спілкування дитини як з матір`ю, так і з батьком. Проте, зазначені обставини не мають жодного правого значення для вирішення питання про розірвання шлюбу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Таким чином, розірвання шлюбу між сторонами не впливає на можливість батька спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні, утриманні та розвитку. Щодо доводів відповідача про те, що позивач не довела факт порушення її особистих немайнових прав (за захистом яких вона звернулася до суду), а ініціювання питання про розірвання шлюбу стало несподіванкою для відповідача, враховуючи наявне спілкування між сторонами, представник позивача зазначила, що незалежно від обґрунтованості заперечень відповідача проти позову, ці доводи в будь-якому випадку не можуть бути підставою для відмови судом у розірванні шлюбу, оскільки суд не має права примушувати дружину та чоловіка проживати разом, відновлювати сімейні стосунки чи зберігати наявний шлюб. Шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, сторони не підтримують родинних відносин, збереження шлюбу буде суперечити, щонайменш, інтересам позивача. Оскільки шлюбні відносини це волевиявлення сторін і проти волі сторони не можуть перебувати в шлюбі, то суд зобов`язаний розірвати такий шлюб, оскільки на цьому наполягає позивач. Крім того, позивач заперечувала проти клопотання відповідача про зупинення провадження у справі і надання сторонам часу для примирення, оскільки формальне подання клопотання про зупинення провадження у справі з метою примирення сторін, не зазначення конкретних об`єктивних фактів у даній справі, що можуть свідчити про дієвість таких заходів, свідчать про можливі застосовані заходи для примирення подружжя у даному конкретному випадку будуть суперечити загальним засадам цивільного судочинства та порушуватимуть розумність строків розгляду справ. У зв`язку з цим, позивач просила клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та надання подружжю часу для примирення залишити без задоволення. У запереченні на відповідь на відзив на позовну заяву [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , зазначив, що під час спільного проживання жодних конфліктів у відповідача з позивачем не існувало. Так, побутові суперечки стосовно організації спільного побуту існували, але вони мали незначний характер. На особисту думку відповідача, причиною суперечок міг бути стан вагітності позивача та післяпологова (постнатальна) депресія. Про зазначений стан попереджали як лікарі, що здійснювали догляд за вагітністю позивача, так і різні психологи, статті яких досліджували відповідач разом з позивачем. Жодних серйозних та конкретних обговорювань питання розлучення весь час існування сім`ї не було. Відповідач підтвердив, що дійсно не проживає з позивачем разом. Проте ініціатором зміни місця проживання відповідача була саме позивач, про що нею складено відповідну розписку. Відповідач зазначає, що допомагав та продовжує допомагати, в тому числі матеріально, як спільній з позивачем дитині, так і безпосередньо позивачу. Відповідач регулярно підтримує зв`язок з позивачем, спілкується як з дитиною, так і з позивачем. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив надати сторонам строк для примирення, а у разі ненадання такого строку - у задоволенні позовних вимог відмовити. Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися, представник позивача та відповідач надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] . [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 03.10.2022 року о 12:00 в місті Перуджа (провінція Перуджа, Італія) за реєстровим № 148, що підтверджується коротким витягом з реєстру актів цивільного стану від 03.10.2022 року, апостильованого Адміністративним асистентом Профектури міста Перуджа. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Повним витягом свідоцтва про народження [NUMBER] , який видано Управлінням цивільного стану Кельці Свєнтокшиського воєводства, номер акту: 266101100/АУ/2023/789430, дата оформлення витягу - 21 квітня 2023 року. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи Дзержинським районним судом м. Харкова, суд виходить з наступного. Статтею 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України. Верховний Суд у постанові від 24 липня 2020 року у справі №357/12676/18 зазначив, що визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право». Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (стаття 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Згідно зі статтею 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Враховуючи, що сторони та їх спільна дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, тому спір повинен розглядатися за законодавством України. Згідно ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що фактичні шлюбно-сімейні відносини подружжя припинені, сторони припинили ведення спільного господарства, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Щодо клопотання представника відповідача про надання строку для примирення, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 127/16963/22-ц (провадження № 61-203св23), системний аналіз статті 51 Конституції України, статей 111, 112 Сімейного кодексу України, статей 2, 240, пункту 4 частини першої статті 251 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ. Надаючи строк для примирення подружжя та зупиняючи розгляд справи на 6 місяців, суд має врахувати норми статті 111 СК України, які є диспозитивними, а тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін. Суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідача про надання строку на примирення, необхідно оцінити строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання шлюбу, та вказати на обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін. Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц. У справі, що розглядається, встановлено, що позивачка категорично заперечує проти надання строку для примирення, наполягає на тому, що примирення неможливе та буде суперечити її інтересам. При цьому, відповідач у відзиві на позов не вказав на існування будь-яких об`єктивних обставин, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими; не надав доказів на підтвердження таких об`єктивних обставин; не обґрунтував і не пояснив заявлену думку про те, що зупинення провадження у справі може призвести до реального примирення сторін. За таких обставин, формальне за своєю суттю клопотання відповідача про надання строку для примирення сторін без зазначення конкретних об`єктивних фактів, що можуть свідчити про дієвість таких заходів, зважаючи на категоричну позицію позивача, свідчить про неможливість примирення подружжя у цій справі, у зв`язку з чим надання строку для примирення буде суперечити загальним засадам цивільного судочинства та порушуватиме розумність строків розгляду справ. З урахуванням викладеного, суд відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про надання сторонам строку для примирення. Неспроможними є доводи сторони відповідача про відсутність підстав для розірвання шлюбу, оскільки ч. 1 ст. 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таким чином, право позивача на розірвання шлюбу є безумовним та може бути обмеженим виключно за наявності обставин, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України. Тому, враховуючи, що спільна дитина сторін досягла одного року, право позивача на розірвання шлюбу не може бути обмежене ані судом, ані будь-якою фізичною чи юридичною особою. Доводи відповідача про те, що розірвання шлюбу не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Таким чином, розірвання шлюбу між сторонами не впливає на можливість батька спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні, утриманні та розвитку. Решта доводів відповідача очевидно не відноситься до предмета спору та є явно неприйнятним з огляду на законодавство та усталену судову практику. Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що сторони сумісного господарства не ведуть, позивач на примирення не згодна, шлюбно-сімейні відносини припинені, суд вважає що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 114 та абз. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачкою судові витрати у розмірі 1211,20 грн підтверджуються квитанцією № 19 від 08 травня 2024 року. У зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved