Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

У\~липні 2024\~року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ( ФОП) [PERSON] про припинення трудових відносин в односторонньому порядку через розірвання безстрокового трудового договору за ч.1 ст. 38 КЗпП України з 01.07.2024 р. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 01.11.2019 р. ним укладено з ФОП [PERSON] безстроковий трудовий договір і його прийнято на роботу на посаду менеджера ( управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами, про що у трудовій книжці здійснено відповідний запис № 17 від 01.11.2019 р. У зв`язку з введенням в країні воєнного стану 24.02.2022 р. відповідач зателефонував та повідомив, що на роботу виходити не потрібно. На неодноразові прохання [PERSON] надати йому екземпляр трудового договору та звільнення за власним бажанням відповідач не відреагував і проінформував, що виїхав за кордон і питання про припинення трудового договору буде вирішено після його повернення. За довідкою ОК-5 і ОК-7, наданою Головним Управлінням ДПС, відповідач нараховував позивачу заробітну плату до лютого 2022 року включно, з якої обчислювалась пенсія та сплачувались страхові внески. Позивач зазначає, що звертався до Головного Управління ДПС у Харківській області із заявою про зняття його з обліку, але йому порекомендовано звернутися до Територіального органу виконавчої влади, що реалізує держану політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції. Звільнитися в односторонньому порядку через Харківський обласний центр зайнятості не має можливості через відмову у зв`язку з тим, що звільнення осіб, які отримують пенсію, в односторонньому порядку не передбачено, трудовій договір реєстрації в службі зайнятості, укладений після 01.01.2015 р. , не підлягає реєстрації у службі. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч. 8\~ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, своїм правом надання відзиву не позовну заяву не скористувався, через систему Електронний суд направив заяву, в якій вказує, що в судове засідання не має можливості з`явитися, оскільки за віком і станом здоров`я перебуває за кордоном. Суд, вислухавши вступне слово позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного. Згідно положень частини першої статті\~15, частини першої статті\~16 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 4 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з відповідачем - фізичною особою-підприємцем [PERSON] та відповідно до наказу від 01.11.2019 р. прийнятий на роботу на посаду менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами, що підтверджується записами трудової книжки [NUMBER] , виданої 23.07.1979. Відповідно до наданого суду витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань [PERSON] зареєстрований як фізична особа- підприємець з 14.09.2018 № 24800000000213802 з видами економічної діяльності КВЕД 23.70- різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю ( основний), 47.78, 46.90, 95.29, 25.62. Як убачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків , ФОП [PERSON] здійснювалося нарахування заробітної плати позивачеві з листопада 2019 року по лютий 2022 року включно. Із наданих суду копій опису вкладення у цінний лист, накладної №6105249775612 від 17.06.2024 та квитанції АТ «Укрпошта» випливає, що 17.06.2024 року [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] із заявою про звільнення , за власним бажанням на підставі частини першої\~статті 38 КЗпП України. Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач посилався на те, що він не має можливості працювати, отримувати заробітну плату і здійснювати загальнообов`язкові соціальні страхові виплати. Крім того. У травні 2024 р. позивач переніс інфаркт, операцію на серці та для отримання матеріальної допомоги звернувся до Ради ветеранів Південної залізниці, де тривалий час працював, проте однією з умов надання матеріальної підтримки є те, що особа не працює. Наразі між сторонами трудові відносини фактично припинені, заява позивача про його звільнення була залишена відповідачем без належного реагування, що створює певні труднощі у подальшій належній реалізації свого права на працю. У грудні 2023 року [PERSON] подав заяву до Харківського обласного центру зайнятості, як пенсіонер за віком, про звільнення в односторонньому порядку згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування сфер зайнятості та загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття під час дії воєнного стану » від 21.04.2022 № 2220-1Х щодо права припинити трудовій договір в односторонньому порядку , звернувшись до центру зайнятості із заявою на ім`я роботодавця на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 або статей 38,39 КЗпП України, з метою отримання статусу безробітного. Харківською філією Харківського обласного центру занятості листом від 27.06.2024 № 17.05-4366 повідомлено, що з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України № 77-VШ 2Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014, за яким із Кодексу законів про працю України виключено ст. 24-1, що передбачала обов`язок реєстрації у службі зайнятості трудового договору, укладеного між працівником та фізичною особою. Оскільки трудовий договір між [PERSON] та ФО-П [PERSON] укладався після 01.01.2015 року, реєстрації в службі зайнятості не підлягав. Положеннями частин першої та другої\~статті 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1- 14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 зазначив , що визначене\~статтею 43 Конституції України\~право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до\~статті 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Трудові відносини всіх працівників регулюються\~Кодексом законів про працю України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України). За нормами частини першої\~статті 3 КЗпП України\~ законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 21 КЗпП України\~передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом\~статті 22 КЗпП України\~будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено\~статтею 38 КЗпП України. Тобто, розірвання трудового договору за\~статтею 38 КЗпП України\~є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. При цьому частиною першою\~статті 38 КЗпП України\~передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Враховуючи зазначені вище норми трудового законодавства та надані позивачем і досліджені судом письмові докази, суд уважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомив відповідача ФОП [PERSON] за місцем його знаходження про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. Проте, відповідач всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин та звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, жодних дій не вчинив, наказ про звільнення останнього з роботи не видав, припинення трудових відносин належним чином не оформив. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не був звільнений із займаної посади у визначеному законом порядку після подачі заяви про звільнення, а тому відповідачем були порушені норми трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення. Вимога про припинення трудових відносин між сторонами за певних обставин є належним способом судового захисту, та відповідно може бути ефективним способом захисту особи. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Такий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 15 лютого 2023 року по справі №377/169/20. Верховний Суд у своїй постанові від 21 грудня 2020 року по справі № 359/6858/19 проаналізувавши питання щодо можливості звільнення працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, у день подачі заяви про звільнення, у випадку, коли відсутні причини, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи. Зокрема, суд вказав, що сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Позивач у заяві про звільнення від 17.06.2024 визначив дату звільнення з 01.07.2024, тобто зі сплавом двотижневого строку після попередження про звільнення. Виходячи з того, що станом на день розгляду справи, відповідачем не прийнято рішення щодо звільнення позивача, що порушує право останнього на вільний вибір праці та встановлює для нього додаткові обов`язки, заявлена вимога про розірвання трудового договору з 01 липня 2024 року підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, який підлягає стягненню на його користь з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: approved