Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся із позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022р. №389/ос в частині призупинення дії трудового договору з [PERSON] , поновлення з 01.04.2022 року дії трудового договору, стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» середньої заробітної плати, обчисленої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ N100 від 08 лютого 1995 року за період з 01 квітня 2022 року по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу, та стягнення з Відповідача судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач працює в Акціонерному товаристві «Українська залізниця» на посаді старший ревізор відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», в своїй діяльності керується посадовою інструкцією затвердженою директором Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» 16.10.2017р. Наказом Відповідача від 01.04.2022 N 389/ос, призупинено з 01 квітня 2022 року дію трудового договору з працівниками, в тому числі з Позивачем до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Вказаний наказ вважає незаконним. Погоджується, що Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" надає право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам. Разом з тим, як вбачається з аналізу частини 1 статті 13 Закону, таке право роботодавця не є абсолютним. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її. Проте, у відповідача не існувало передбачених ст. 13 вказаного Закону підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору. Головною умовою для призупинення дії трудового договору, на думку позивача, є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Також вважає, що ці дві умови мають виконуватися одночасно. Під абсолютною неможливістю надання роботодавцем та виконання працівником роботи в контексті призупинення дії трудового договору, слід розуміти випадки неможливості забезпечувати працівникові умови праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи зазначеним працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва або майно роботодавця знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе у зв`язку з відсутністю на це його згоди, зокрема, з причин переміщення його з території, де ведуться активні бойові дії. Якщо ж працівник бажає та може виконувати роботу або роботодавець може надавати роботу, призупиняти дію трудового договору неможливо.» Відзначає, що АТ «Укрзалізниця» не призупиняло свою роботу, враховуючи мету та предмет діяльності товариства. Робоче місцем позивача розташовано за адресою [ADDRESS] , за місцезнаходженням Регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Ні за розташуванням Відповідача (м. Київ), ні за місцезнаходженням робочого місця Позивача (м. Львів) бойові дії не мали місця, а Відповідач продовжував здійснювати господарську діяльність. Отже, на час видання оспорюваного наказу, не існували обставини, які б виключали можливість обох сторін трудових відносин, виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Тобто, не існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її. Вважає, що належним способом захисту порушеного права є визнати незаконним та скасування оскаржуваного наказу в частині, що стосується Позивача, поновлення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору та стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за період з 01 квітня 2022 року до моменту фактичного допуску до роботи. Вказаний період він вважає вимушеним прогулом, оскільки з волі власника не міг виконувати роботу передбачену трудовою угодою. При цьому ефективним способом захисту його права є заявлення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом зазначення вказівки на подію, з якою настане момент завершення вимушеного прогулу - «по день фактичного допуску до роботи». Сформульована позивачем позовна вимога є адекватною обставинам справи, оскільки позивач не може вказати дату припинення прогулу, бо такий триває проти його волі. Визначення суми, яку позивач просить стягнути обгрунтовується періодом часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне відсторонення позивача від роботи) до моменту поновлення таких прав (винесення судом першої інстанції рішення про поновлення прав). Середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача за 391 робочий день (з 01.04.2022р. по 29.09.2023р.) становить 352 865,77 грн. (902,47х391). Щодо строків звернення до суду, повідомляє, що так як у межах спірних правовідносин тримісячний строк звернення до суду почав перебіг під час дії карантину (до 30 червня 2023 року), то після закінчення карантину з наступного дня (01 липня 2023 року) потрібно обчислювати строк звернення до суду та його тривалість буде складати: кількість днів до закінчення карантину + визначений законом процесуальний строк. Отже, строк звернення до суду з цим позовом, з урахуванням положень пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України, у позивача розпочався 01 липня 2023 року. До суду з цим позовом позивач звертається 29 вересня 2023 року. Тобто, тримісячний строк звернення до суду позивачем не пропущений. 07.11.2023 Відповідачем надано відзив на позовну заяву згідно котрого AT «Укрзалізниця» повністю не визнає позовні вимоги [PERSON] , вважає позов необґрунтованим та безпідставним. Вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки ще в травні 2022 отримав розрахунковий лист за квітень 2022, а в подальшому кожного місяця через електронну адресу отримував такі документи у котрих містилася інформація про причини невиплати заробітної плати - призуп. дії трудового договору. Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду зі спливом більше року з моменту повідомлення, тому є підстави для відмови в позові. При цьому, останній не повідомляє про поважність тривалого часу не звернення до суду, що може свідчити про збільшення періоду за який просить стягнути середній заробіток. Одночасно, безпідставними є посилання позивача на термін дії карантину. Вважають, що поважними причинами пропуску строку є обставини що позбавляли особу можливості подати заяву до суду, котрі підтверджуються належними та допустимими доказами. Підтвердили, що [PERSON] прийнятий на роботу у АТ «Укрзалізниця», де працює на посаді старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього контролю та аудиту. В силу ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодаваць у зв`язку із воєнною агресією перебуває в таких умовах, що не може надати роботу, а працівник, відповідно не може виконувати роботу, котрої нема. Так, через війну обсяги господарської діяльності товариства критично знизилися, скоротилися обсяги вантажних перевезень, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками. Крім того, з моменту початку війни АТ «Укрзалізниця» має стратегічне значення для економіки та безпеки країни, тому актом простою від 24.02.2022 була зупинена робота структурних підрозділів апарату управління товариства, що не виконують критично важливі завдання, зокрема і щодо посади, котру обіймає позивач. Як простій так і призупинення дії трудового договору зумовлені військовими діями. Вважають наказ про призупинення дії трудового договору прийнятим відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки АТ «Укрзалізниця» не могла забезпечити роботою позивача через військову агресію, останній пропустив строк звернення до суду, тому просить у позові відмовити повністю. 13.11.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно котрої із викладеними відповідачем у відзиві запереченнями позовних вимог позивач не згідний. Так, позивач вважає що він не пропустив тримісячного строку оскарження наказу оскільки під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, а так як норма КЗпП передбачає продовження тримісячного строку на строк дії карантину, то тримісячний строк повинен бути стати довшим на період днів, що існують від початку спливу строку звернення до суду до закінчення карантину. Тому, тримісячний строк звернення до суду позивачем не пропущений. Щодо твердження відповідача про законність оскаржуваного наказу, вважає що призупиненням дії трудового договору є тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. В силу практики ВС спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником. Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.» Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що виключають можливість виконання обов`язків обома сторонами трудового договору. Структурні підрозділи, регіональні філії, філії товариства, як об`єкти аудиту та контролю в період дії воєнного стану в Україні не припиняли своєї господарської діяльності, а тому відсутня головна умова для призупинення дії трудового договору - це абсолютна неможливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки передбачені трудовим договором, відповідно до вищезазначених законодавчих актів. Вказав, що ревізори з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії мали можливість виконувати свою роботу дистанційно (віддалено). Ні за розташуванням відповідача (м. Київ), ні за місцезнаходженням робочого місця позивача (м.Львів) бойові дії не мали місця, а відповідач продовжував здійснювати господарську діяльність. Враховуючи наведене, та те, що АТ «Укрзалізниця» здійснювало діяльність, то й підстав для призупинення дії трудового договору з позивачем, як працівником Департаменту у відповідача не було. Крім того, відповідач не надав суду доказів, що наведені ним збитки Товариства настали внаслідок військової агресії російської федерації проти України. Доводи відповідача вважає необґрунтованими, просить позов задовольнити. 13.11.2023 представником позивача подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, вважає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 1 прикінцевих положень глави 19 КЗпПП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою КМУ о 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин припинено. КЗпПУ закріплено, що під час дії карантину, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тому потрібно обчислювати строк звернення до суду шляхом збільшення трьох місячного строку на кількість днів від початку спливу строку звернення до суду та до закінчення карантину. Тобто, тримісячний строк звернення до суду позивачем не пропущений. Позивач не передбачав, що 27.06.2023р. Кабінетом Міністрів України буде винесено постанову N 651 про відміну карантину з 30.06.2023р. Зазначена постанова була опублікована 30.06.2023 і набрала чинності з моменту опублікування. Тому позивач не мав можливості подати позов до суду у строк до 30.06.2023р., тому просить суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом, та поновити цей строк. 22.11.2023 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, згідно котрого вважають, що строки передбачені ст. 233 КЗпП України застосовуються незалежно від заяви сторін, оскільки такі не перериваються і не зупиняються. У зв`язку із чим доводи позивача вважають необґрунтованими та заперечують з приводу клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду. Відповідач зазначив, що позивач жодними доказами не довів наявність обставин, пов`язаних з істотними перешкодами та труднощами, що позбавили його можливості подати заяву до суду у визначений строк. Тому, такий строк є порушений, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, на спростування доводів позивача щодо незаконності спірного Наказу, відповідач вказав, що дія трудових договорів була призупинена з усіма без виключень працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», включаючи його керівництво. Актом простою від 24.02.2022 підтверджено, що була зупинена робота структурних підрозділів, які не виконують критично важливі завдання. Лише після прийняття Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» виникли підстави для призупинення дії трудових договорів. Як простій, так і призупинення дії трудового договору було зумовлено військовою агресією російської федерації. Тимчасове переведення позивача на іншу роботу було неможливим, оскільки згідно п.8.3 Положення про Департамент, працівники такого не можуть залучатися іншими структурними підрозділами Товариства для виконання їх завдань та доручень, що також в майбутньому може вплинути на принцип незалежності аудиторів. Крім того, не можливо було забезпечити виконання роботи за дистанційною формою, оскільки товариство не могло забезпечити надання для виконання такої роботи, через її відсутність. Також, зазначено, що 23.02.2023 прийнято рішення про ліквідацію структурного підрозділу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», у зв`язку із чим неодноразово за адресою позивача скеровувалися попередження про наступне вивільнення з пропозицією іншої роботи та переліки вакантних посад, однак листи поверталися із відміткою «за закінченням терміну зберігання», на телефонні дзвінки не відповідає, іншим шляхом на зв`язок із роботодавцем не виходить, що свідчить про недобросовісність та зловживання правами, демонстрацію небажання працювати. Відповідач додатково звертає увагу, що Аудит не належить до основної діяльності товариства, а в умовах воєнного стану саме на керівництво підприємства покладаються завдання щодо забезпечення роботою працівників, з урахуванням фактичних та економічних чинників. Ухвалою суду від 04.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення суду, що перебуває у трудових відносинах із відповідачем. У зв`язку із початком воєнних дій з 24.02.2022 по 31.03.2022 на роботі було введено простій, тому він на роботу не виходив. Про наявність наказу про призупинення дії трудового договору дізнався від колег, а про те, що вказаним наказом порушуються його права, довідався після того як звернувся до адвоката. Повідомив, що на його електронну адресу, реквізити котрої наявні у роботодавця, йому приходили розрахунки по заробітній платі, з котрих він встановив, що з квітня 2022 йому не виплачувалася така. Із заявами з даного приводу до відповідача не звертався, не просив поновити його трудові права. Додатково вказав, що у кінці квітня 2022- на початку травня 2022 він виїхав за межі України до родичів у Польшу, де зареєструвався як особа, що потребує тимчасового прихистку, та отримував у зв`язку із цим відповідну допомогу. При цьому, він повертався до України, та до цього часу, виїжджав за межі держави де перебував, загалом 5-6 місяців. На даний час він також перебуває за межами держави. Ствердив, що офіційно, його ніхто не повідомляв про наявність наказу про призупинення трудового договору, спілкувався у телефонному режимі із керівництвом, котрі йому повідомляли, що на роботу виходити ще не потрібно. На робоче місце він не виходив, тому обставин недопуску його до робочого місця не було. Будь-яких заяв чи звернень про забезпечення його роботою, надання можливості виконувати професійні обов`язки до відповідача не надсилав, дозволу на виїзд за кордон у керівництва не питав. Наразі володіє усною інформацію про те, що створено новий департамент, під час розгляду справи йому стало відомо про ліквідацію департаменту, у котрому він працював, але з даного приводу із відповідачем не спілкувався. Вважає, що наказом про призупинення дії трудового порушено його права на працю, при цьому він не порушив строки звернення до суду з позовом, оскільки вважає, що строк позовної давності продовжувався на період дії карантину, хоча випадку захворювання його на коронавірус з моменту прийняття оспорюваного наказу не було. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні надав покази згідно заяв по суті. Вважає, що відповідач без будь-яких правових підстав призупинив дію трудової угоди, внаслідок чого було порушено право позивача на працю, отримання заробітної плати. Таким чином прийняте рішення відповідача є незаконним та підлягає скасуванню. При цьому, позивач має право на стягнення на його користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Просить позов задоволити. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог позивача, вказав, що такі є необґрунтованими, не доведеними та не підлягають задоволенню з підстав викладених у заявах по суті. Додатково пояснив, що департамент, в котрому працював позивач не міг виконувати роботу, в силу обставин, що були пов`язані із воєнним станом. Наказ про призупинення дії трудового договору було доведено до відома працівників у можливий спосіб, шляхом телефонних дзвінків, скерування на електрону адресу тощо. Кожен керівник департаменту, обирав узгоджений із працівниками спосіб комунікації. При цьому, розрахунки заробітних плат скеровували працівникам на електронні адреси, а тому позивачу було відомо, про не нарахування заробітної плати з квітня 2022, однак він з даного приводу до відповідача не звертався, не клопотав поновити його право. Вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, а його посилання на обставини дії карантину є не обґрунтованими, тому у позові просив відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебуває у трудових правовідносинах з АТ «Українська залізниця» та займає посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ Українська залізниця» згідно безстрокового договору. 01.04.2022 головою правління АТ «Українська залізниця» видано наказ № 389/ос про припинення з 01.04.2022 простою введеного наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022 та з 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, в тому числі [PERSON] , що не тягне за собою припинення трудових відносин. З вищевикладеного слідує, що між сторонами виник спір у сфері трудових відносин з приводу обмеження трудових прав працівника в умовах воєнного стану. Вирішуючи заявлені позивачем позовні вимоги суд виходить з наступного. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. Зокрема, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.2 КЗпП право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Статтею 21 КЗпП передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. В силу ст. 64 Конституції України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України №264/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово було продовжено, зокрема востаннє Указом Президента України від 6 травня 2024 року № 271/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб. Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно ч.2 Прикінцевих положень КЗпПУ під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Зокрема, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Статтею 13 вказаного Закону визначено підстави, порядок призупинення дії трудового договору. Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті, показаннями свідків оглянути речові докази. При дослідженні доказів судом встановлено таке. З копії витягу з наказу № 389/ос від 01.04.2022 припинено з 01.04.2022 простій введеного наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022 та з 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, зазначеними у Додатку 1, зокрема [PERSON] - старшим ревізором відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Українська залізниця», що не тягне за собою припинення трудових відносин. Директори департаментів та начальники структурних відділів мали вжити усіх можливих заходів щодо ознайомлення із наказом працівників шляхом електронного зв`язку та усіма можливими способами оповіщення. Вказаний наказ прийнято у з`вязку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства. Підставою видачі наказу були листи-клопотання керівників регіональних філій, філій, керівників структурних підрозділів (а.с. 11, 127-128). З розрахунків заробітної плати за січень та лютий 2022 вбачається, що [PERSON] нараховувалася заробітна плата за перебування на посаді старшого ревізора (а.с. 10, 12). Згідно копії посадової інструкції старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень [PERSON] , що затверджена Директором Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» 15.10.2017, вбачається, що [PERSON] призначається та звільняється з посади відповідно до номенклатури посад, своєчасно виконує завдання і доручення керівництва, завдання та обов`язки визначені розділом 2 (а.с. 13-15) Згідно Розрахунку робочих днів в періоді з 01.04.2022 по 29.09.2023 є 391 днів (а.с.16-21). З копії паспорта громадянина України встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , зареєстрований [ADDRESS] (а.с.22-23). З картки фізичної особи-платника податків вбачається, що [PERSON] одержав ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.24). Згідно листа головно бухгалтера АТ «Укрзалізниця» встановлено, що розрахункові листи в тому числі за квітень-травень 2022 [PERSON] щомісячно під час закриття розрахунку заробітної плати в автоматизованому режимі засобами облікової системи АСБО «Фобос» передавалися на особисту електронну пошту : [INFO] (а.с. 74). Із розрахунків заробітної плати [PERSON] за квітень та травень 2022 встановлено, що йому така не нараховувалася та не виплачувалася у зв`язку із призупиненням дії трудового договору (а.с.75-76). Згідно копії наказу (розпорядження) № 2279/ос від 30.11.2016 про прийняття на роботу [PERSON] прийнято на роботу з 01.12.2016 по безстроковому договору старшим ревізором відділу контрою доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту аудиту та контролю (а.с.77). З копії наказу розпорядження про переведення на іншу роботу № 1976/ос від 18.08.2017 [PERSON] з 21.08.2017 переведено на посаду старшого ревізора відділу з контрою доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю (а.с. 78) Положенням про департамент внутрішнього аудиту та контролю визначено ціль та місія Департаменту, обсяг діяльності, структура, повноваження тощо (а.с.80-87). Регламентом організації та проведення внутрішнього аудиту та контролю в ПАТ «Українська залізниця» передбачено що такий є внутрішнім нормативним документом, що визначає умови взаємодії Департаменту з всіма структурними підрозділами Товариства (а.с. 88-103). З листа від 07.11.2022 вбачається, що Плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувалися (а.с.104) З інформації про підсумки роботи залізничного транспорту України у 2022 наведено дані про скорочення обсягів вантажних перевезень у 2022, здійснення масштабних евакуаційних заходів, забезпечення потреб оборонного сектору, доставки гуманітарної допомоги (а.с. 105-112). З інформації, розміщеної на офіційному інтернет представництві Президента України встановлено, що Президент з нагоди Дня залізничника відмітив роботу української залізниці в умовах війни, котра з перших годин повномаштабного вторгнення зуміла перелаштувати роботу для виконання завдань правового режиму воєнного стану (а.с. 113-116) Згідно інформації від 04.08.2023 наведено дані про знищене та втрачене майно залізниці станом на 20.07.2023, що складає 90556 одиниць на загальну суму 8567839364, 53 грн.(а.с.118-119). З копії витягу з Наказу № Ц-42/6-В від 24.02.2022 «Про запровадження режиму простою», копії витягу Наказу № Ц-42/12-В від 24.03.2022 «Про внесення змін до Наказу АТ «Укрзалізниця» № Ц-42/6-В від 24.02.2022, Акту простою від 24.02.2022 засвідченого, вбачається, що з 24.02.2024 до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» відповідно до Додатку 1, в тому числі старшого ревізора [PERSON] встановлено режим простою (а.с. 10-124). З листа Директора Департаменту внутрішнього аудиту та контролю від 01.04.2022 вбачається, що у зв`язку із неможливістю надання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів робіт через військову агресію пропонується призупинити дію трудових договорів із 104 працівник4ами, в тому числі [PERSON] (а.с.125-126). Згідно листа від 24.10.2023 вбачається, що призупинення дії трудових договорів застосовувалося до усіх працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», повідомлення котрих здійснювалося альтернативними способами з використанням особистих засобів електронних комунікацій, в тому числі шляхом здійснення телефонних дзвінків (а.с. 129). Згідно Довідки № 420 від 23.10.2023 [PERSON] у лютому 2022 нараховано заробітну плату 15150 грн. (а.с.135). Згідно Довідки за результатами аудиту діяльності станції Іваничі проведеної під час аудиту діяльності ВСП «Рівненська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця за період з 01.01.2019 по 09.11.2020 вбачається що така могла бути складена [PERSON] , однак у документі відсутні будь які підписи відповідальних осіб (а.с.156-161). З копії Попередження про наступне вивільнення вбачається, що 21.08.2023 старшому ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» [PERSON] повідомляється про ліквідацію Департаменту внутрішнього аудиту та контролю» та скорочення посади котру останній обіймає, та запропоновано перелік вакантних посад, вказані документи скеровувалися рекомендованим листом за адресою [ADDRESS] , котрий повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 178-190). Згідно пропозицій від 26.09.2023, 17.10.2023 [PERSON] повідомлено про скорочення посади та запропоновано іншу вакантну посаду на вибір, котру останній отримав рекомендованим листом 02.10.2023 (а.с. 191-193). Вирішуючи спір суд вважає встановленими обставини, які визнаються учасниками справи, та в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, зокрема, що [PERSON] обіймаючи посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ Українська залізниця» згідно безстрокового договору, перебуває у трудових правовідносинах з АТ «Українська залізниця» та згідно наказу АТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудового договору укладеного між сторонами, таким чином обмежено його трудові права. Надаючи оцінку доводам сторін з приводу законності прийняття оспорюваного наказу, в силу котрого обмежено трудові права позивача, суд виходить з наступного. Статтями 3 та 4 КЗпПУ передбачено, що законодавство про працю, котре складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. При цьому, положеннями вказаного Кодексу не передбачено обставин можливості призупинення дії трудових відносин. Однак, аналізуючи зміст ч.2 Прикінцевих положень КЗпПУ та норми Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", котрими врегульовано вищевказані питання, суд зважає, що призупинення дії трудових договорів є обмеженнями та особливостями у сфері організації трудових відносин, що допускаються виключно під час дії воєнного стану. З цього слідує, що саме положення Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" суд має застосовувати як спеціальну норму до спірних правовідносин. Так як зазначалося вище, ч.1 ст. 13 вказаного закону визначено, що призупиненням дії трудового договору є тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Тобто, законодавець чітко вказав, що внаслідок призупинення дії трудового договору, не можуть виконуватися саме трудові обов`язки, а з огляду на визначення трудового договору, закріпленого у ст. 24 КЗпПУ, працівник не може виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець не може виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Слід звернути увагу, що згідно вказаної норми, призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану, тоді як рішення з даного приводу приймається виключно роботодавцем, шляхом оформлення наказу (розпорядження), в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору (ч.2 ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану"). Вирішуючи аналогічні спірні відносини, ВС у постанові від 21.06.2023 (справа № 149/1089/22) звернув увагу, на те, що наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Зважаючи на вказані правові висновки ВС, суд при вирішенні вказаної справи погоджується з доводами відповідача, щодо необхідності врахування виду господарської діяльності роботодавця, її обсягів, значення для економічних процесів держави, залучення до проведення мобілізаційних завдань. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2020 р. № 1109 залізничний транспорт віднесено до об`єктів критичної інфраструктури. Як встановлено судом, Розпорядженням КМУ № 181-р від 24.02.2024 затверджено план запровадження та забезпечення заходів здійснення правового режиму воєнного стану в Україні, згідно котрого, посеред іншого, АТ «Укрзалізниця» залучено до здійснення ряду заходів правового режиму воєнного стану, та згідно п. 24 АТ "Укрзалізниця" визначено, як головного об`єкта національної економіки у сфері залізничної логістики для безперебійного функціонування в умовах воєнного стану та виконання завдань і замовлень органів державної влади та органів військового управління. Зазначене може свідчити, що у зв`язку із введенням воєнного стану, запровадженням мобілізації, змінилися не тільки пріоритети виконуваних завдань у діяльності АТ «Укрзалізниця», але порядок та строки реалізації таких. У зв`язку із чим, суд критично оцінює твердження сторони позивача, що через відсутність бойових дій у м. Київ (за юридичною адресою відповідача) та м. Львів (за робочим місцем позивача) відповідач мав можливість забезпечити роботою останнього, котру він міг виконувати, оскільки у оспорюваному Наказі підставу його прийняття визначено неможливість надання роботи та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності товариства. Будь-яких доказів, про те, що станом на 01.04.2022 АТ «Укрзалізниця» мала можливість повноцінно організувати процеси діяльності товариства та надати [PERSON] роботу, визначену трудовим договором, або, що виконання такої роботи було доручено іншим працівникам роботодавця, позивач не надав, тоді як відповідач, доказами долученими до відзиву на позовну заяву спростував доводи останнього, посилаючись, на тимчасову відсутність підстав для виконання завдань передбачених Положенням про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, через воєнні дії. При цьому, одночасно, суд звертає увагу, що частиною 3 ст. 13 Закону передбачено, що у разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, що є обов`язковим до виконання роботодавцем протягом 14 календарних днів з дня отримання такого припису. Приписи у разі оскарження наказу (розпорядження) про призупинення дії трудового договору, укладеного з посадовими особами, зазначеними в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути внесені роботодавцеві за погодженням з військовою адміністрацією. Припис центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу може бути оскаржений роботодавцем протягом 10 календарних днів у судовому порядку. Тобто, зазначене свідчить, що законодавець передбачив порядок оскарження наказу, в котрому беруть участь спеціальні суб`єкти. При цьому, слід виокремити, що у випадку оскарження припису в судовому порядку, спір підлягає вирішенню в адміністративному судочинстві, оскільки стосується акту держаного органу контролю. Однак, позивач не вказав, що оскаржував спірний Наказ до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, не навів даних, що йому було відмовлено у перевірці підстав для прийняття Наказу та обмеження його трудових прав, чи він через воєнний стан не мав реальної можливості вчинити дії передбачені вказаною нормою, що свідчить про порушення порядку оскарження встановленого спеціальним законом. Більше того, проявив мовчазну згоду з даного приводу, так як до керівництва з питань порушення його трудових прав впродовж тривалого часу не звертався. За таких обставин, заслуговує на увагу, те, рішення суду ухвалене за результатами вирішення спору має ґрунтуватися на засаді верховенства права. При цьому, важливою складовою верховенства права є принцип правової визначеності. З даного приводу висловився Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2017 у справі 1-5/2017, та з посиланням на Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що «верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005). Як зазначено в пункті 44 Доповіді "Верховенство права", схваленої Європейською Комісією "За демократію через право" (Венеціанською Комісією) на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), принцип правової визначеності є ключовим у питанні довіри до судової системи і верховенства права; для досягнення цієї довіри держава повинна складати тексти законів так, щоб вони були доступними; держава також зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; прогнозованість означає, що закон повинен, коли це можливо, бути оприлюдненим до його виконання і бути передбачуваним у тому, що стосується його наслідків: він має бути сформульований достатньо точно для того, щоб людина могла регулювати свою поведінку. Конституційний Суд України вважає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.» Одночасно, ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) наголосив на тому, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону; положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). З цього слідує, що позивач, довідавшись про обставини призупинення трудового договору, котрі вважає такими, що суперечать його меті, мав право оскаржити Наказ до контролюючого органу з метою припинення порушення його прав. При цьому, суд бере до уваги, що порядок оскарження Наказу, визначений ст. 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» запроваджено 19.07.2022 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022. Тобто, до внесення змін до закону, зазначена норма, була сформульована недостатньо точно для того, щоб людина могла регулювати свою поведінку, так як не передбачала засобів юридичного захисту проти його застосування. Однак, позивач звернувся до суду більше, як через рік, після того як, законодавець закріпив порядок та спосіб необхідної поведінки працівника щодо котрого прийнято рішення роботодавцем про обмеження його трудових прав. Звичайно, що в силу ст. 15, 16 ЦК України, особа вправі самостійно обрати спосіб захисту порушеного права, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, разом з тим, якщо спеціальною нормою передбачений засіб юридичного захисту, що визначає досудовий порядок урегулювання спору, суд, при вирішенні такого, оцінює поведінку позивача у спірних правовідносинах з відповідачем, застосовуючи засаду пропорційності. Крім того, суд не може погодитися із доводами позивача, щодо строків позовної давності, котрі слід застосовати при вирішенні спору, з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Частиною 1 Прикінцевих положень КЗпП України передбачено, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. При цьому суд не може взяти до уваги твердження позивача, що грунтуються на правових висновках ВП Верховного Суду у справі №910/18489/20 від 06.09.2023 про те, що карантин на законодавчому рівні визнано обставиною непереборної сили згідно з переліком форс-мажорних обставин, оскільки вказані дані зазначені у постанові як мотиви суду першої інстації, та спростовані у п.23.14 тим, що визначальним у справі, у якій має місце визнання загальновідомих обставин форс-мажорними, є неможливість виконання особою, яка стверджує про ці обставини, своїх зобов`язань за договором саме внаслідок існування таких обставин. Беручи до уваги, що позивач з 24.02.2022 року не виконував передбачену трудовим договором роботу, підтвердив, що у травні отримав розрахунки заробітної плати за квітень та травень 2022, котрі містили відомості про призупинення дії трудового договору та відсутність нарахування заробітної плати, котру з цього часу не отримував, таким чиним, за цих обставин, у травні 2022 міг дізнатися про порушення свого права на працю. Будь-яких доказів на підтвердження того, що існували обставини котрі б сприяли поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та відповідно перешкоджали зверненню до суду не надав. Наявність, введеного режиму карантину не може бути абсолютною умовою, що зупиняє перебіг строку позовної давності, надаючи право позивачу очікувати моменту скасування такого, тим самим допускати підстави збільшення юридичної відповідальності відповідача. Одночасно, суд зазначає, що не заслуговують на увагу доводи позивача, що йому не було відомо про Наказ, так як його з таким не ознайомлено, а також переїзд його до Республіки Польща не є обставиною, котру він мав повідомляти роботодавця. Зокрема, згідно ч.2 ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником. Оспорюваним Наказом передбачено способи оповіщення працівників, зокрема, усі можливі, в тому числі за допомогою електронного зв`язку. В судовому засіданні позивач підтвердив, що із керівництвом роботодавця спілкувався шляхом проведення телефонних розмов та за допомогою електронної пошти, та з останніми погодив, що про необхідність повернення до виконання трудових обов`язків, його мали сповістити телефонним зв`язком. Зазначене, свідчить, що умови комунікацій ним були узгоджені, а відсутність звернень позивача до Товариства з приводу підстав невиплати заробітної плати, розрахунки котрої він отримував електронним зв`язком, вказують про його обізнаність з умовами трудових відносин під час воєнного стану, що також сприяло прийняттю ним рішення про виїзд за межі України на тривалий час, оскільки рішення про дистанційну форму роботи щодо позивача не приймалося, у зв`язку із чим, в силу правових висновків ВС від 06.06.2024 (у справі № 367/569/23) він позбавлявся обов`язку повідомляти роботодавця про місце свого перебування. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан, відповідача було залучено до виконання заходів правового режиму воєнного стану, з покладенням пріоритетних завдань в умовах війни у сфері економіки, забезпечення збереження життя та здоров`я осіб, забезпечення діяльності ЗСУ, поведінку позивача, котрий впродовж тривало часу дій роботодавця не оскаржував, систематично вибував за межі держави, суд вважає за необхідне додатково зважити на наступне. Так, у Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), йдеться про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею. Зокрема, ВСУ у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 сформулював правову позицію із застосуванням критеріїв визначення співмірності, та продемонстрував, що за певних умов, дотримуватися необхідно не тільки букви закону, але і його духу, не допускаючи зловживання правом. Зважаючи на правову природу спору, зокрема стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу, що позивач з метою захисту свого права, просить застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність, міра котрої перебуває в безпосередньому зв`язку із його пасивною поведінкою щодо реагування на ймовірні, з його точки зору, порушення. Так, в силу прийняття оспорюваного Наказу, позивача позбавлено права користуватися та розпоряджатися заробітною платою, котру він мав отримати згідно з трудовим договором, що є його власністю на невизначений час, оскільки, в силу змісту Наказу, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат йому як працівнику за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. Разом з тим, його трудові права були обмежені у спосіб перебачений Законом в умовах воєнного стану, та з метою поновлення своїх прав, позивач зобов`язаний був обрати такий спосіб захисту, що не призвів би до необґрунтованої компенсації. Таким чином, необхідність застосування принципу пропорційності спричинена недобросовісною, на думку суду, поведінкою позивача, котрий не довів, що прагнув своєчасно, тобто в межах трьох місячного строку відновити та реалізувати своє порушене право та отримати справедливу сатисфакцію за таке порушення, а правові механізми для захисту (тому числі застосування передбаченої КЗпПУ норми, що регулює можливість зупинення строку позовної давності в умовах карантину) тлумачить на власну користь з метою стягнення із роботодавця максимальної компенсації за час вимушеного прогулу. Одночасно, суд зазначає, що в силу ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, а відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач доводив, що порушення його прав виникло 01.04.2022, з моменту оформлення оспорюваного наказу, у зв`язку із чим не досліджувалися обставини припинення підстав його видачі на даний час, чи впродовж часу дії такого Акту, а тому спір підлягає вирішенню в межах доводів сторін викладених у заявах по суті. Таким чином, беручи до уваги введення воєнного стану, роль АТ «Українська залізниця» у виконанні заходів його правового режиму, те, що позивач не довів, що станом на 01.04.2022 відповідач мав можливість повноцінно організувати процеси господарської діяльності Товариства, в тому числі надати останньому роботу, передбачену трудовим договором, котру б він міг виконувати, в тому числі за межами місця роботи, не звертався до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу з метою оскарження Наказу, пропустив тримісячний строк з дня, коли він повинен був дізнатися про порушення свого права, не довівши наявність обставин можливості поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) під час дії карантину, не доводив, що на даний час відпали підстави призупинення дії трудового договору, суд, з урахуванням засад верховенства права, пропорційності, змагальності, прийшов до переконання що в позові слід відмовити повністю. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі ст. 43, 64 Конституції України, ст. ст. 2, 21, 51, 233 КЗпП, ст. ст. 16, 23 ЦК України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану»

Outcome: dismissed