Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-26 00:00:00

27.11.2023 року представник товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» - адвокат Крушенівський Роман Олексійович, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 003115 від 20.12.2017 року, звернувся із зазначеним позовом до суду, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ», заборгованість за Договором №4491749 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту від 18 березня 2019 року в сумі 754623,21 грн., а також судовий збір у розмірі 11319,36 грн. В обґрунтування своїх вимог представник позивача вказує, що вказував, що 18.03.2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» та [PERSON] було укладено Договір №4491749 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, на підставі якого Кредитор надав Позичальнику грошові кошти в кредит у сумі - 154 600,00 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку Кредитодавця на рахунок Позичальника, зазначений у Додатку №2, який є невід?ємною частиною цього Договору, а Позичальник зобов?язався своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку - 28,00% річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов?язання згідно цього Договору. В п. 2.5. Кредитного договору передбачено, що Позичальник за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4 % від суми кредиту, зазначеної у п. 1.1. Договору кредиту. Відповідно до пункту 4.1. Договору в разі порушення умов та/або невиконання чи неналежного виконання зобов?язань, передбачених цим договором, винна Сторона відшкодовує потерпілій Стороні усі завдані у зв?язку з цим збитки, зокрема, витрати понесені стороною та не отримані Стороною доходи, які б вона одержала, якби зобов?язання були виконані належним чином. Розмір збитків від інфляційних процесів обчислюється виходячи з індексу інфляції на момент пред?явлення своїх вимог. В п. 4.7. Кредитного договору сторони надійшли згоди, що відповідно до ст. 625 Цивільного Кодексу України, Позичальник у випадку прострочення ним виконання зобов?язань по поверненню Кредитодавцю сум кредиту та/або процентів за користування кредитом, зобов?язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченого платежу. Згідно п. 4.9. Кредитного договору, позичальник зобов?язується за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або плати процентів за користування ним та/або інших платежів за Договором сплатити Кредитодавцю штраф у розмірі 200,00 гривень за перший прострочений платіж, та 500,00 гривень за кожний наступний прострочений платіж. Позичальник порушив умови Договору кредиту, а саме не здійснив повернення отриманого кредиту із сплатою процентів за його користування та інших платежів передбачених договором в строки визначені у Додатку №1 до Договору Кредиту. Згідно позовної заяви, станом на 01.11.2023 року, загальна сума заборгованості становить 754623,21 грн., а саме: - заборгованості за кредитом - 128 350,63 грн., - заборгованість по відсотках - 143 532,18 грн., - заборгованість по комісії - 296 832,00 грн., - заборгованість по рахунку інфляції - 150448,33 грн., - заборгованість за 3% річних - 35 460,07 грн. У разі виникнення простроченої заборгованості в зв?язку з невиконанням своїх зобов`язань по поверненню кредитору суми боргу за Договором кредиту та простроченням платежів Позичальник зобов?язаний відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України на вимогу кредитора сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошових зобов`язань. Відповідно до умов Договору кредиту Позичальник зобов?язаний своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом та виконувати інші зобов?язання згідно Договору кредиту. Позичальник зобов?язаний повернути в повному обсязі суму боргу за кредитом 3 нарахованими процентами за фактичний час його використання, та можливими штрафними санкціями у терміни, визначені Договором. Позивач вважає, що позичальником порушені вимоги ст. 526 ЦК України, відповідно до якої зобов?язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог законодавства, а тому представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого засідання. 27.03.2024 року ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Громіка Д.Д. підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Однак, звернувся з клопотанням щодо розгляду даної справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, у разі повторної неявки відповідача, не заперечують проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином. Відзив у визначений судом строк відповідач не подала. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справу у відсутності відповідача згідно вимог ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України та ухвалює заочне рішення. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку. 18 березня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» та [PERSON] було укладено Договір №4491749 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, на підставі якого Кредитор надав Позичальнику грошові кошти в кредит у сумі - 154 600,00 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку Кредитодавця на рахунок Позичальника, зазначений у Додатку №2, який є невід?ємною частиною цього Договору, а Позичальник зобов?язався своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку - 28,00% річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов?язання згідно цього Договору. В п. 2.5. Кредитного договору передбачено, що Позичальник за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4 % від суми кредиту, зазначеної у п. 1.1. Договору кредиту. Відповідно до пункту 4.1. Договору в разі порушення умов та/або невиконання чи неналежного виконання зобов?язань, передбачених цим договором, винна Сторона відшкодовує потерпілій Стороні усі завдані у зв?язку з цим збитки, зокрема, витрати понесені стороною та не отримані Стороною доходи, які б вона одержала, якби зобов?язання були виконані належним чином. Розмір збитків від інфляційних процесів обчислюється виходячи з індексу інфляції на момент пред?явлення своїх вимог. В п. 4.7. Кредитного договору сторони надійшли згоди, що відповідно до ст. 625 Цивільного Кодексу України, Позичальник у випадку прострочення ним виконання зобов?язань по поверненню Кредитодавцю сум кредиту та/або процентів за користування кредитом, зобов?язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченого платежу. Згідно п. 4.9. Кредитного договору, позичальник зобов?язується за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або плати процентів за користування ним та/або інших платежів за Договором сплатити Кредитодавцю штраф у розмірі 200,00 гривень за перший прострочений платіж, та 500,00 гривень за кожний наступний прострочений платіж. Позичальник порушила умови Договору кредиту, а саме не здійснила повернення отриманого кредиту із сплатою процентів за його користування та інших платежів передбачених договором в строки визначені у Додатку №1 до Договору Кредиту. Враховуючи вищевикладене позивач вважає, що станом на 01.11.2023 року загальна сума заборгованості становить 754623,21 грн., а саме: - заборгованості за кредитом - 128 350,63 грн., - заборгованість по відсотках - 143 532,18 грн., - заборгованість по комісії - 296 832,00 грн., - заборгованість по рахунку інфляції - 150448,33 грн., - заборгованість за 3% річних - 35 460,07 грн. Дослідивши матеріали справи, суд не може повністю погодитись із вищевикладеним з огляду на наступні обставини справи. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх ( erga omnes ). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20). У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України). Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що: 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21), також зазначено, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що: згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно п. 2.5 Договору №6175559 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, проценти за користування кредитом нараховуються Кредитодавцем на залишок заборгованості за позикою та погашаються при надходженні коштів на рахунок Кредитодавця. Нарахування процентів здійснюється Кредитодавцем щодня за методом «сакт/факт», виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, за фактичний термін користування кредитом. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення кредиту. За обслуговування кредитної заборгованості Позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п. 1.1. цього Договору. Також, згідно п. 2.5 Договору №6175559 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, за надання кредиту Позичальник сплачує комісію у розмірі 3 % від суми кредиту, встановленої у п 1.1. даного Договору. Зазначена комісія сплачується Позичальником одноразово, у день видачі кредиту, за рахунок кредитних коштів (тіло кредиту) шляхом перерахування за вказаними Позичальником реквізитами суми кредиту за мінусом утриманої Кредитодавцем комісії. Підписанням цього Договору Позичальник розпоряджається, надає згоду та уповноважує Кредитодавця на вчинення дій з утримання на свою користь та у свої власності/не перерахуванні Позичальнику грошових коштів, що включаються до загальної суми Кредиту, але які до фактичного їх зарахування/перерахування на користь Позичальника, в порядку, встановленому даним пунктом Договору, сплачуються у вигляді комісії за надання Кредиту. Судом встановлено, що позивачем в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна та одноразова комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункти 2,5, 2.7 стосовно стягнення одноразової та щомісячної комісійної винагороди у розмірі 4 % від суми кредиту щомісячно та 3% одноразово, зазначеної розділі 2 Договору є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Встановлено Договором комісійна винагорода сплачується Позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період, встановлений у Додатку №1 до цього Договору, починаючи з 01.04.2019 року, а у разі повного дострокового повернення кредиту - за фактичний період користування. Таким чином, судом встановлено, що стягнення заборгованості по комісії у розмірі 296 832 грн. гривень 00 копійок є незаконним. Також, суму кредиту на рахунок відповідача позивач перерахував вже з утриманням комісії у розмірі 6184 грн. 00 коп., що підтверджується копією платіжної інструкції №48970 від 18.03.2019 року про перерахування коштів для видачі кредиту згідно договору №44591749 від 18.03.2019 року [PERSON] у розмірі 149962 грн. 00 коп. Отже, судом встановлено, що визначена позивачем сума заборгованості за кредитом 128350 грн. 63 коп. має бути зменшена на суму сплачених відповідачем коштів у розмірі 49472 грн. 00 коп., що безпідставно віднесені позивачем на погашення комісії. Із розрахунку заборгованості наданого представником позивача, вбачається, що відповідачу нараховано борг по відсоткам у розмірі 143532 грн. 18 коп. на тіло кредиту у розмірі 128350 грн. 63 коп. Отже, розмір заборгованості за відсотками, заявлений позивачем, визначений без урахування сум безпідставно віднесених банком на погашення комісії. Неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, судом встановлено, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості за відсотками не є безспірним доказом їх розміру, а тому позовні вимоги про їх стягнення не можуть бути задоволені. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками. Сплачені позивачем відсотки у розмірі 25018 грн. 63 коп. за користування кредитом слід віднести на рахунок погашення боргу. Стосовно позовних вимог, які полягають у вимозі Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВО- КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» з [PERSON] заборгованість по рахунку інфляції - 150448,33 грн., заборгованість за 3% річних - 35460,07 грн. нарахування якої позивач проводив за періоди 18.03.2019 року по 01.11.2023 року, суд роз`яснює наступне. Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, згідно ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат та 3% річних можливе лише, якщо боржник прострочив виконання грошового зобов`язання. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, суд вбачає, що за період з 18.03.2019 року по 01.12.2019 року, боржник справно виконувала свої обов?язки та вносила чергові платежі по Договору. 24 лютого 2022 року указом Президента України №64/2022, у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває по даний час. Законом України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов?язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник ЗВІЛЬНЯЄТЬСЯ від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов?язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, суд зазначає, що нарахування інфляційних витрат та 3% річних у період дії воєнного стану на території України - незаконне. Так, Кредитор нараховував заборгованість за інфляційними витратами та 3% річних під час дії воєнного стану, що є незаконним, тому, вказана заборгованість, яка була нарахована з моменту початку воєнного стану (24.02.2022 року) і до 01.11.2023 року, що складає 136 157,40 грн. не підлягає стягненню. Згідно положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи з встановленого у судовому засіданні неналежного виконання відповідачем кредитних зобов`язань, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Будь-яких заперечень, які б вказували на безпідставність та/або недоведеність пред`явлених позовних вимог з боку відповідача суду не надано. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial