Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Бондаренко С.Г., з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , в якій просила усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , 2/3 частини якої належать [PERSON] , шляхом виселення [PERSON] [INFO] , із вказаного житлового приміщення з подальшою забороною користуватись вказаним житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач є власником 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Співвласником вказаної квартири є третя особа по даній справі - донька позивача [PERSON] . Відповідач по справі є колишнім чоловіком позивача, з яким шлюб розірвано 20 вересня 2000 року. Посилаючись на те, що відповідач не має ні права власності на вказану квартиру, ні права проживання, реєстрації у вказаній квартирі, і у нього відсутнє будь-яке право користування вказаним житловим приміщенням без дозволу співвласників, при цьому відповідач з 2018 року став проживати у вказаному житловому приміщенні та чинити перешкоди у його користуванні позивачу, як власнику квартири, позивач звернулася до суду з вказаним позовом. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що матеріали позовної заяви не містять належним та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні власністю. Так, позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] частини якої належать [PERSON] , шляхом виселення [PERSON] , оскільки відповідач користується належною їй квартирою, за що вона сплачує комунальні послуги. Разом з тим, відповідач регулярно сплачує комунальні послуги за електроенергію, споживання газу, вивіз сміття, посли з управління багатоквартирним будинком. Акт про встановлення факту проживання/не проживання громадянина від 15.03.2024 року, та лист Головного управління НП в Одеській області Одеського районного управління поліції № 1 ВП № 3 від 29.06.2023 року, не свідчать про те, що відповідач будь-яким чином чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Позивач пояснила, що квартиру за адресою: [ADDRESS] , отримала орієнтовно у 1978-1979 рр. Шлюб зареєстрували з відповідачем у 1980 році та разом вселилися у вказану квартиру. З моменту реєстрації шлюбу, відповідач проживав у квартирі постійно, на момент приватизації квартири відповідач проживав періодично. В одній із кімнат постійно знаходилися його речі. Чинити перешкоди шляхом проживання у квартирі почав з 2020 року. В судове засідання третя особа - [PERSON] та відповідач [PERSON] не з`явилися, при цьому надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. [PERSON] в заяві заперечувала проти задоволення позову. З огляду на положення частини другої\~статті 223 ЦПК України, згідно з якою неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті, суд вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності відповідача та третьої особи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено: Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 20 вересня 2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] ( а.с.11). Згідно копії свідоцтва про право власності на житло виданого 18 березня 2002 року управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частинах ( а.с.7). Як вбачається з копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.11.2008 року, [PERSON] видано дане свідоцтво на спадкове майно спадкодавця [PERSON] , яке складається з права власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ( а.с.9). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № С3-87943-ф/л, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 09.12.1987 року, [PERSON] з 22.05.1998 року, [PERSON] 10.09.2021 року (а.с.12). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Судом встановлено, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме квартира. Сторона позивача обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що у відповідача відсутнє будь-яке право користування вказаним житловим приміщенням без дозволу співвласників, при цьому відповідач проживає у житловому приміщенні та чинить перешкоди у користуванні позивачу, як співвласнику квартири. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначив, що будь-яких перешкод у користуванні квартирою позивачу не чинить, сплачує комунальні послуги. Так\~статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями статті 47\~Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу\~УРСР). Згідно з приписами частини першої та другої\~ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої\~ст. 316 Цивільного кодексу України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.317 та частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України\~власник володіє,користується,розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~наймача може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~наймачем і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Так, частиною першою\~статті 405 Цивільного кодексу України\~передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У частинах першій, другій\~статті 355 ЦК України\~визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша\~статті 356 ЦК України). Відповідно до\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі статтею 109\~Житлового кодексу\~України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). Згідно з частинами першою та третьою статті 116 Житлового кодексуУкраїни\~якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено,\~що відповідач,\~як чоловік\~ [PERSON] та\~відповідно член\~її сім`ї, за її згодою, в 1980 році вселився в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Доказів того, що вселення відповідача в квартиру відбулося без згоди співвласників: [PERSON] , [PERSON] , до суду не надано. Відтак, відсутні підстави вважати, що відповідачем порушений порядок вселення в квартиру (ст. 358 ЦПК України) чи останній самоправно зайняв приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК). Частина друга статті 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 1\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Тобто сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, при цьому позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду жодного доказу в порядку ст.ст.\~76-80, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~на підтвердження\~наявності обставин,\~що обґрунтовують\~позовні вимоги,\~а саме здійснення відповідачем триваючих перешкод у вчиненні позивачем права користування та розпорядження власним майном, наявність правопорушення на момент подання позовної заяви, порушення відповідачем порядку вселення в квартиру (ст. 358 ЦПК України), самоправне зайняття приміщення (ч.3 ст. 116 ЖК). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, слід відмовити. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed