Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у сумі 160 750 доларів США. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та [PERSON] було укладено договори позики, відповідно до яких він надав у борг відповідачу 09 червня 2016 року 3 750 доларів США до 09 серпня 2016 року, 14 червня 2016 року надав 1 750 доларів США до 14 вересня 2016 року, 28 червня 2016 року надав 1 000 доларів США до 28 липня 2016 року, 28 листопада 2016 року надав 6 600 доларів США до 29 листопада 2017 року, 19 січня 2017 року надав 10 000 доларів США до 19 червня 2017 року, 06 лютого 2017 року надав 10 000 (десять тисяч) доларів США до 06 червня 2017 року, 08 лютого 2017 року надав 4 000 доларів США до 08 червня 2017 року, 21 лютого 2017 року надав 3 000 доларів США до 21 липня 2017 року, 27 лютого 2017 року надав 2 000 доларів США до 27 липня 2017 року, 21 березня 2017 року надав 2 800 доларів США до 01 квітня 2017 року, 19 квітня 2017 року надав 8 325 доларів США до 21 квітня 2017 року, 17 травня 2017 року надав 2 000 доларів США до 17 вересня 2017 року, у червні 2017 надав 2 000 доларів США до 16 червня 2017 року, 12 червня 2017 року надав 12 000 доларів США до 15 липня 2017 року, 15 червня 2017 року надав 3 000 доларів США до 19 липня 2017 року, у червні 2017 року надав 4 700 доларів США до 29 липня 2017 року, 14 липня 2017 року надав 9 650 доларів США до 18 липня 2017 року, 19 червня 2017 року надав 4 800 доларів США до 27 липня 2017 року, у липні 2017 року надав 2 400 доларів США до 27 серпня 2017 року, 16 серпня 2017 року надав 25 000 доларів США до 06 вересня 2017 року, у серпні 2017 року надав 28 650 доларів США до 11 вересня 2017 року, 14 серпня 2017 року надав 2 000 доларів США до 17 вересня 2018 року, 21 травня 2018 року надав 7 500 доларів США до 21 серпня 2018 року, 09 червня 2018 року надав 3 750 доларів США до 09 серпня 2018 року, про що складено розписки. У в обумовлений строк відповідач борг не повернув та ухиляється від виконання зобов`язань. З врахуванням заяви, яка надійшла до суду 28 листопада 2022 року просив стягнути солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 160 675 доларів США. У судові засідання з`являвся представник позивача [PERSON] - адвокат Кумченко В.Ю., який обставини та вимоги викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви від 28.11.2022 підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Мальцев В.П. заперечували щодо позовних вимог, надали відзив на позов. Зазначали, що відповідач [PERSON] категорично не згоден із викладеними твердженнями у позовній заяві, надані докази щодо розрахунку заборгованості не відповідають дійсності та вводять суд в оману щодо обставин справи та наявності розміру заборгованості. У [PERSON] не було жодної потреби брати у борг таку суму коштів та стверджували, що [PERSON] не отримував жодних грошових коштів від позивача. Позивач не надає жодних доказів, що у нього були такі кошти. Окрім цього звертав увагу, що у наданих розписках не зазначено всіх необхідних реквізитів, зокрема паспортних даних, відомостей щодо місця проживання тощо, тому зазначені документи не можуть бути доказом укладання договору позики. Звернулись із заявою про застосування строку позовної давності до розписок, зі строком виконання до 20 липня 2020 року, що є відповідно самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Представник позивача - адвокат Кумченко В.Ю. надав відповідь на відзив, в якій посилаючись на позицію Верховного суду, викладену у постановах від 02.11.2020 у справі № 642/8193/16-ц, від 14.05.2021 у справі № 205/6803/19, зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його як укладання, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної суми. Можливість укладання договору позики у формі розписки прямо передбачено статтею 1047 ЦПК України, та законодавство не зобов`язує підтверджувати факт надання позики саме договором про надання позики - належним підтвердженням існування такого договору вважатиметься також розписка. Зазначав, що законодавство не зобов`язує задля підтвердження факту укладання договору позики надавати відомості щодо фінансового стану будь-якої зі сторін цього договору. Вважає, що доводи відповідача щодо відсутності у розписках певних реквізитів (дат народження, РНОКПП, адрес сторін, місця передачі коштів тощо) та як наслідок, їх недопустимість, також не обґрунтоване жодною правовою нормою, яка б вимагала наявність саме конкретного переліку реквізитів у розписці. Окремо звертав увагу, що застосування строків позовної давності до частини розписок, жодним чином не скасовує зобов`язання відповідача по тим розпискам, строк позовної давності щодо яких не пропущено. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являлась, з`являвся її представник - адвокат Хохленко А.О., який просив відмовити у задоволенні позову. Надав відзив на позов, зазначаючи, що відомості, викладені в позовній заяві суперечать дійним обставинам справи. [PERSON] не надавала будь-якої згоди на укладання будь-яких правочинів [PERSON] . Той з подружжя, хто укладає договір позики не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Зазначають, що [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі. Наголошував на неналежне оформлення боргових розписок та просив також застосувати строки позовної давності. Окрім цього, зазначала, що зі [PERSON] вони тривалий час вже не проживають разом, спільного господарства не ведуть. Починаючи з 2013 року вона доглядала за своїм батьком, який важко хворів та мешкала окремо від відповідача [PERSON] . У 2014 році помер її батько, та у спадок залишив їй майно. У зв`язку з погіршенням відносин зі [PERSON] , вона стала проживати окремо у зазначеній квартирі. У додаткових поясненнях представник позивача - адвокат Кумченко В.Ю. звертав увагу суду на позицію Верховного суду, що отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Зазначав, що той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних відносин. Наголошував, що згідно матеріалів справи [PERSON] почав брати у борг з 21 травня 2016 року, та станом на 16 лютого 2027 року, на момент державної реєстрації земельної ділянки на [PERSON] , останній отримав вже у борг у загальній сумі 44 600 доларів США. Також звертав увагу, що само по собі наявність певних неточностей чи розбіжностей у певних випадках суд не може однозначно визнати відсутність певного зобов`язання однієї зі сторін, тим самим дозволивши однієї із сторін протиправно володіти чужими коштами чи майном, та позбавити іншу сторону відновленню її порушеного права. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2022 року було залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року (постановлена на місці із значенням до протоколу судового засідання) було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року накладено арешт на земельну ділянку кадастровий № 1221486800:01:300:0015, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року у задоволенні клопотань [PERSON] про повернення на підготовче засідання та закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] , про стягнення боргу відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2023 року призначено в справі почеркознавчу та технічну експертизи. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року заборонено відчуження транспортного засобу - марки ЗАЗ моделі 110207, об`єм двигуна 1197, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , дата державної реєстрації 14.12.2012; та транспортного засобу марки FORD, моделі EDGE, об`єм двигуна 1999 см3, 2018 року випуску, дата державної реєстрації 13.04.2022, право власності на які зареєстровано за [PERSON] . У судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , яка повідомляла, що їй відомо, що її колишній чоловік [PERSON] надав у борг грошові кошти [PERSON] та у деяких випадках вона була свідком цих подій. Суд, заслухавши думку сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Позивачем стверджується, що відповідач [PERSON] взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 160 750 доларів США, в підтвердження чого надав копії розписок, а саме: - розписку від 09 червня 2016 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 3750 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 9 серпня 2016 року; - розписку від 14 червня 2016 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 3750 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 14 вересня 2016 року; - розписку від 28 квітня 2016 року відповідно до якої [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , взяв у борг у [PERSON] 1 000 доларів США, зобов`язувався повернути до 28.07.2016; - розписку від 29 листопада 2016 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 6 600 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 29 березня 2017 року; - розписку від 19 січня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 10 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 18 червня 2017 року; - розписку від 6 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 10 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 6 червня 2017 року; - розписку від 8 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 4 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 8 червня 2017 року; - розписку від 21 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 3 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 21 липня 2017 року; - розписку від 27 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 2 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 27 липня 2017 року; - розписку від 21 березня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 2 800 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 4 квітня 2017 року; - розписку від 20 квітня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 8 325 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 21 квітня 2017 року; - розписку від 17 травня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 2 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 17 вересня 2018 року; - розписку (без дати) відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 2 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 16 червня 2017 року; - розписку від 12 червня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 12 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 15 липня 2017 року; - розписку від 15 червня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 3 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 19 липня 2017 року; - розписку (без дати) відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 4 700 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 25 липня 2017 року; - розписку від 14 липня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 9 650 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 18 липня 2017 року; - розписку від 19 липня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 4 800 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 27 липня 2017 року; - розписку від 16 серпня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 25 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 6 вересня 2017 року; - розписку (без дати) відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 28 650 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 11 вересня 2017 року; - розписку від 17 серпня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 2 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 17 вересня 2017 року; - розписку від 21 травня 2018 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 7 500 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 21 серпня 2018 року; - розписку від 9 червня 2018 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 3 750 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 9 червня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України, встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Аналізуючи вищевказану норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Щодо з`ясування питань чи виконаний підпис ввід імені [PERSON] у розписках тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою, та чи виконано підпис від імені [PERSON] у розписках у той час, якими вони датовані та у який період були виконані підписи у розписках суд призначив 02 листопада 2023 року судову почеркознавчу та технічну експертизи ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2023 року. 04 квітня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання експерта про надання об`єктів для дослідження, додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, а саме оригінали розписок, вільні зразки підпису та почерку [PERSON] за 2015-2018 р.р., що можуть знаходитись у різних за цільовим призначенням документах (бажано офіційних), посвідченнях, на яких є власноручний підпис; заявах про надання комунальних послуг; банківських документах про отримання кредиту/карток; автобіографіях, особисто заповнених анкетах, листах, що належать до службової переписки; установчих, приватизаційних документах, заява про видачу паспорта, нотаріально посвідчених документах, записах особистого характеру тощо (10-15 документів). На виконання клопотання експерта позивачем [PERSON] було надано лише 6 оригіналів розписки. Ухвалою суду від 10 травня 2024 року задоволено клопотання представника [PERSON] - адвоката Мальцева В.П. про витребування у ФОП [PERSON] оригіналу заяви [PERSON] , однак ухвала залишилась без виконання. Будь-яких інших вільних зразків почерку за 2015-2018 р.р. відповідачем [PERSON] не було надано. Директором Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз листом № 3586/05-16/24 від 25.06.2024 було повернуто цивільну справу та повідомлено, що у зв`язку з тим, що клопотання судових експертів про надання додаткових матеріалів виконано частково (надані лише 6 досліджуваних розписок), на підставі п. 2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, повідомлено про неможливість надання висновку судового експерта у цивільній справі та повернуто справу до суду. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Позивач [PERSON] зазначав, що згідно із розписками надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 160 675 доларів США, які він в обумовлений строк не повернув. Однак, на підтвердження надання позики у борг та відповідно неповернення зазначених грошових коштів надав лише 6 оригіналів розписок, а саме розписка від 28 квітня 2016 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 1 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 28 липня 2016 року, розписка від 9 червня 2016 року, відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 3 750 доларів США, які зобов`язувався повернути до 9 серпня 2016 року, розписка від 19 січня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 18 вересня 2017 року, розписку від 6 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 6 червня 2017 року, розписка від 19 липня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 4 800 доларів США, які зобов`язувався повернути до 27 липня 2017 року, розписка від 17 травня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 2 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 17 вересня 2018 року. У визначений у розписках строк, [PERSON] у порушення своїх договірних зобов`язань суму позики не повернув. Тому суд вважає, що саме наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, може свідчити про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 (провадження № 61-6026св20). У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21) Верховний Суд дійшов висновку про те, що саме наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця є свідченням того, що зобов`язання за договором позики не виконане. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом положення частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Отже, ненадання на вимогу експерту та суду для огляду оригіналів розписок: від 14 червня 2016 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 3750 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 14 вересня 2016 року; від 29 листопада 2016 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 6 600 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 29 березня 2017 року; від 8 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 4 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 8 червня 2017 року; від 21 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 3 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 21 липня 2017 року; від 27 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 2 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 27 липня 2017 року; від 21 березня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 2 800 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 4 квітня 2017 року; розписку від 20 квітня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 8 325 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 21 квітня 2017 року; розписку (без дати) відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 2 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 16 червня 2017 року; від 12 червня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 12 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 15 липня 2017 року; від 15 червня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 3 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 19 липня 2017 року; розписку (без дати) відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 4 700 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 25 липня 2017 року; від 14 липня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 9 650 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 18 липня 2017 року; від 16 серпня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 25 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 6 вересня 2017 року; розписку (без дати) відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 28 650 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 11 вересня 2017 року; від 17 серпня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 2 000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 17 вересня 2017 року; 21 травня 2018 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 7 500 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 21 серпня 2018 року; від 9 червня 2018 року відповідно до якої [PERSON] взяв у [PERSON] у борг суму 3 750 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 9 червня 2018 року., суд вважає, що позивачем не було доведено, що боргове зобов`язання є та не було виконано. Доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі боргового зобов`язання, а на копії розписок, всупереч частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а не її копія. Щодо стягнення боргу з відвідача [PERSON] Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина третя статті 61 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, зроблено висновки про те, що з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Схожі висновок зроблені і у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15, від 21 травня 2020 року у справі № 756/11048/18. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2022 року у справі № 333/911/20 (провадження № 61-19899св21) вказано, що: «норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору». З тексту розписок випливає, що стороною договорів є відповідач [PERSON] , який підтверджував отримання сум у борг з обов`язком їх повернення, інших даних, а також підпису [PERSON] боргові розписки не містять. Представник відповідача [PERSON] стверджував, що вона не знала про борг за розписками, які є предметом спору та відповідно не давала жодної згоди на укладання зазначених правочинів. Окрім цього, з 2014 року проживає окремо від [PERSON] , та не мали спільного бюджету та не вели спільного господарства. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] була обізнана про договір позики та не заперечувала проти такої позики, а також те, що кошти отримані [PERSON] за договором позики, останнім використані та витрачені в інтересах сім`ї, не надано, а відтак суд вважає, що внаслідок укладення [PERSON] договору позики не виникло зобов`язання в інтересах сім`ї. Доводи позивача про те, що грошові кошти, які були передані [PERSON] в борг були використані в інтересах сім`ї на придбання земельної ділянки, в підтвердження яких було надано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.02.2017, покупцем якої була [PERSON] , суд не приймає до уваги як доказ того, що грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 16.92.2017, продаж земельної ділянки за домовленістю сторін відбувся за 39 399 грн. Згідно довідки про вартість земельної ділянки від 12 січня 2023 року, її оціночна вартість складає 11 543,55 грн. Тобто вартість придбаної земельної ділянки не є співмірною із сумою грошових коштів, які, як зазначає позивач, були передані у борг [PERSON] . Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Подібних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах: від 28 серпня 2019 року № 638/20603/16, від 03 травня 2018 року № 639/7335/15 та постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-55цс13». Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, оскільки позивачем не надано достатніх доказів, які б об`єктивно могли свідчити про використання отриманих [PERSON] у позику грошових коштів для задоволення потреб сім`ї. Розписки також не містять посилання на мету отримання грошових коштів, їх цільове використання. Отже, судом не встановлено, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що грошові кошти, які були одержані [PERSON] використав в інтересах сім`ї, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для солідарного обов`язку обох відповідачів з повернення грошових коштів за розписками. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності. Відповідно до статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253-255 цього Кодексу. У статті 253 ЦК України зазначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України). Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права. Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21). Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій». Оскільки суд прийшов до висновку про недоведення позивачем позовних вимог в частині надання грошових коштів за розписками, оригінали яких не було надано, то відповідно заява про застосування строку позовної давності розглядається щодо оригіналів розписок від від 28 квітня 2016 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 1 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 28 липня 2016 року, від 9 червня 2016 року, відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 3 750 доларів США, які зобов`язувався повернути до 9 серпня 2016 року, від 19 січня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 18 вересня 2017 року, від 6 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 6 червня 2017 року, від 19 липня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 4 800 доларів США, які зобов`язувався повернути до 27 липня 2017 року, від 17 травня 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 2 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 17 вересня 2018 року. До Індустріального районного суду [PERSON] звернуся із позовом про стягнення зі [PERSON] боргу 23 липня 2020 року. Строк виконання у розписок від 9 червня 2016 року, відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 3 750 доларів США, зазначений до 9 серпня 2016 року, від 6 лютого 2017 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10 000 доларів США, зазначений до 6 червня 2017 року, від 28 квітня 2016 року відповідно до якої [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 1 000 доларів США, до 28 липня 2016 року. Отже, звертаючи до суду про стягнення боргу за розписками від 28 квітня 2016 року, 9 червня 2016 року та 6 лютого 2017 року та, позивач пропустив строк позовної давності, тому позовні вимоги в ці частині не підлягають задоволенню. Доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався, позивачем не надано, як і не доведено поважні причини її пропуску. Також суд звертається до практики Європейського суду з прав людини, який зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення… ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 10 510 грн. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 1 098, 29 грн (10,45 %).

Outcome: partial