Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона на підставі ордеру на житлове приміщення № 14307 серія 15 від 12 вересня 1988 року, виданого виконавчим комітетом Дружківської міської ради, на підставі рішення виконкому № 396 від 07 вересня 1988 року, є основним наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Віповідач був заселений у житло позивачки 25 березня 2019 року, що підтверджується довідкою №116 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою комунальним підприємством «Комсервіс» Дружківської міської ради від 23 лютого 2024 року, внаслідок укладення позивачкою з ним 18 грудня 2018 року шлюбу. Саме на цій підставі відповідач набув право користуватися житлом своєї дружини [PERSON] . Шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем фактично остаточно припинені з лютого 2023 року. З цього часу спільне господарство не ведеться. В лютому 2023 року [PERSON] виїхав до Дніпропетровської області. 28 лютого 2023 року, він став на облік як внутрішньо переміщена особа у с. Широке Дніпропетровської області. Він не проживає у вказаному житловому примішенні вже більше одного року. [PERSON] не є співвласником вказаного житла. В утриманні житла він участі не бере та не сплачує житло-комунальні послуги, його особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачка відповідачу не чинила. Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 06 грудня 2023 року, ЄУН 229/6106/23, провадження № 2/229/2010/2023, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 18 грудня 2018 року у Дружківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецьгій області, актовий запис №225 розірвано. Рішення набрало законної сили 08 січня 2024 року. Факт не проживання за місцем реєстрації [PERSON] з лютого 2023 року, відсутність в ній належних йому речей, підтверджується актом обстеження (кімнати, квартири) від 25 серпня 2023 року, складеним комісією КП «Комсервіс» Дружківської міської ради, у складі інженера з ОБР [PERSON] , майстра [PERSON] , за участю сусідів позивачки, як свідків, та актом обстеження (кімнати, квартири) від 23 лютого 2024 року, складеним комісією КП «Комсервіс» Дружківської міської ради, у складі інженера з ОЕР [PERSON] , інженера з ОЕР [PERSON] , за участю сусідів позивачки, як свідків. З лютого 2023 року, у вказаній квартирі позивачка проживає одна. Вона пенсіонерка. Інших доходів не має. Її пенсії на оплату комунальних послуг не вистачає. Всі обов?язки стосовно житлового приміщення, а саме: оплату за житлово комунальні послуги, збереження та підтримання квартири у належному стані, здійснюються позивачкою. Розірвання шлюбу між подружжям об?єктивно є підставою для припинення такого права користування відповідачем житлом колишньої дружини [PERSON] , який виник у зв?язку з реєстрацією шлюбу. Тому після розлучення [PERSON] , як колишній чоловік втратив право проживати в житлі позивачки, а отже, підлягає правомірному виселенню. Факт реєстрації відповідача, який не є членом сім?ї позивачки, порушує право позивачки на вільне розпорядження і користування майном. Позивачка позбавлена можливості оформити субсидію. У зв?язку із цим позивачка змушена звернутися із вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Враховуючи викладене, позивачка просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 10 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 01 серпня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивачки надав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем не поданий. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. 12 вересня 1988 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дружківської міської ради № 396 від 07 вересня 1988 року видано ордер № 14307 серія 15 на право зайняття [PERSON] та членами її сім`ї, житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Актом про обстеження квартири затвердженим директором КП «Комсервіс» від 25 серпня 2023 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та її чоловік [PERSON] , [INFO] , однак відповідач [PERSON] з лютого 2023 року по теперішній час не проживає за зазначеною адресою. Згідно довідки №116, яка видана КП «Комсервіс» від 23 лютого 2024 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи. З акту затвердженого директором КП «Комсервіс» м. Дружківки від 23 лютого 2024 року, який складений комісією в присутності сусідів позивачки вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та її колишній чоловік [PERSON] , [INFO] , але [PERSON] за вказаною адресою не мешкає з лютого 2023 року. Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 06 грудня 2023 року шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 18 грудня 2018 року у Дружківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №225, розірвано. Відповідно до ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71,72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим суд вирішує це питання в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачкою доведений факт відсутності відповідача у квартирі понад встановлений статтею 71 ЖК України строк. Разом із тим, відповідач [PERSON] не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності своєї відсутності, неможливості потрапити в спірну квартиру, або здійснення спроб вселитись в спірне жиле приміщення, як і не надав доказів утримання або відмови позивача у прийнятті участі відповідача в утриманні спірного жилого приміщення. Отже відповідач був відсутній у спірному приміщенні у встановлені законом строки без поважних причин, доказів щодо вчинення [PERSON] з боку [PERSON] перешкод у користування житлом суду також не надано. Разом із тим, шлюб між сторонами розірвано, тобто відповідач вже не є членом родини позивачки. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved