Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, в якому просив встановити факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , які є онуком та бабусею стосовно один одного та визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] у м.Миколаєві, на квартиру [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивач вказав наступне. Власницею квартири [ADDRESS] була [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.06.1994р. За свого життя [PERSON] розпорядилася належною їйквартирою, склавши заповіт, згідно якого належну їй квартиру [ADDRESS] , заповіла йому - онуку [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] у місті Миколаєві, в зв`язку з чим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Швейновою Н.С. заведено спадкову справу.Мати позивача [PERSON] (уродженка - [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , зареєстрована та проживала окремо від своєї матері [PERSON] ., і не зверталася до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після й смерті.Проте приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Швейнова Н.С. не видала свідоцтво про право на спадщину, а надала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.06.2023р. № 96/02-31, у якому роз`яснила необхідність встановити усудовому порядку факт родинних відносин між спадкодавцем та ним. Позивач вказує, що встановити, даний факт, що має юридичне значення іншим шляхом немає можливості. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді від 05.12.2023 року дану позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали. 15.12.2023 року від позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою судді від 18.12.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 07.05.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, витребуваноу приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Швейнової Наталі Сергіївни копію спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] . 29.05.2024 року, на виконання вимог ухвали від 07.05.2024 року, приватним нотаріусом Швейновою Н.С. надано суду витребувану копію спадкової справи. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачка до судового засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що позивач є онуком [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 4ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши доводи заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до свідоцтва про народження, Серія [NUMBER] , виданого міським РАЦС м.Миколаєва, [PERSON] народилася [INFO] , та її матір`ю зазначено: [PERSON] . В зв`язку зі вступом в шлюб з [PERSON] , [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », у 1979 р. шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.08.1979 року. [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим [PERSON] . 12.10.1979 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00042357290 від 18.11.2023 року. 10.12.1994 року [PERSON] складено заповіт, згідно якого належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.06.1994 р. № [NUMBER] , квартиру [ADDRESS] , вона заповіла своєму онуку [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом ДРАЦС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса), актовий запис №3458. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи №8/2023, 14.02.2023 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Швейнової Н.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті його бабусі [PERSON] . [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталася. 28.06.2023 року приватним нотаріусом Шейновою Н.С. винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують родинні відносини [PERSON] та [PERSON] , а саме, що він є її онуком. НОРМИ ПРАВА ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ. Відповідно до ч 1 ст.55\~Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 ст.2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право безперешкодного звернення людини до суду за захистом своїх прав гарантується ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~31.03.1995\~р.\~№ 5\~«Про судову\~практику в\~справах про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Під родинними відносинами слід розуміти кровний зв`язок між особами, які походять одне від одного (пряма лінія родинних відносин) і кровний зв`язок між особами, які походять від спільного предка (бічна лінія родинних відносин). У прямій лінії родинних відносин знаходяться: мати і син (або донька), батько і син (або донька), дід і внук (внучка), бабка і внук (внучка), прадід і правнук (правнучка), прабабка і правнук (правнучка). У бічній лінії родинних відносин знаходяться, наприклад: рідні брати і сестри, дядько і племінник (племінниця), тітка і племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри тощо. Розрізняють також ступені родинних відносин, які визначаються кількістю народжень, які відділяють народження одного родича від іншого. Родинні відносини є підставою для виникнення численної групи сімейних правовідносин (наприклад, між батьками і дітьми, братами і сестрами, бабкою, дідом і внуками). Виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»). Таким чином, факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ч.1 ст.315\~ЦПК України і не є вичерпним. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника. Для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Суд має право встановлювати юридичні факти тільки за додержання таких умов: а) це мають бути юридичні факти, тобто такі, які тягнуть за собою виникнення, зміну чи припинення правовідносин; б) заявниками у цих справах можуть бути тільки громадяни; в) коли чинне законодавство допускає судовий порядок встановлення даного факту; г) коли в іншому порядку його встановити не можна; ґ) при встановленні факту не повинен вирішуватися спір про право. При вирішенні питання про цивільну юрисдикцію справи суди повинні враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено позасудовий порядок встановлення певних фактів або визначені факти, які у даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Встановлення факту родинних відносин необхідно позивачу для отримання свідоцтва про право на спадщину. Без встановлення вказаного факту родинних відносин позивач позбавлений можливості реалізувати власне право на спадкування. Судом встановлено, що факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та його померлої бабусі [PERSON] підтверджується також наступними доказами: копіями свідоцтв про народження позивача та його матері - [PERSON] , а також свідоцтвом про розірвання шлюбу та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану, які підтверджують зміну прізвища матері позивача та доньки спадкодавиці [PERSON] - [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] є онуком [PERSON] . Таким чином, враховуючи те, що з`ясована мета встановлення факту родинних відносин та встановлений сам факт, який повністю підтверджується матеріалами справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст.ст.1217,1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Таким чином, прийняття спадщини спадкоємцем, є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом, так і за заповітом, а також і права на обов`язкову частку у спадщині. З обставин справи вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Позивач є онуком померлої, а також спадкоємцем за заповітом. Відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в України покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльність (приватні нотаріуси). Завданнями нотаріату є забезпечення захисту та охорони власності, прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, сприяння зміцненню законності та правопорядку, попередження правопорушень. Нотаріус посвідчує безспірні права та безспірні факти, у наявності яких він може упевнитися безпосередньо або на підставі відповідних документів, а також вчиняє інші дії, спрямовані на юридичне підтвердження та закріплення цивільних прав, щоб запобігти їх можливому порушенню в майбутньому. Виходячи зі змісту частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. З матеріалів справи вбачається, що постановою приватного нотаріуса Швейнової Н.С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 96/02-31 від 28.06.2023 року [PERSON] було відмовлено у прийняті заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті його бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з ненаданням ним документів, які підтверджують їх родинний зв`язок. Частиною першою статті 1296\~ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до статті 392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Аналогічний висновок викладений у постанові ВС від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, суд зважаючи на вищезазначене зазначає, що у позивачапісля визнання факту родинних відносин між ним та спадкодавицею не існуватимуть перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, з огляду на викладене, позивачвідповідно до частини 1 статті 1296\~ЦК України може одержати свідоцтво про право на спадщину, а отже не існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тобто таке право не оспорюється. За такого, позовні вимоги в частині визнання права на спадщину за заповітом слід залишити без задоволення. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки постановою приватного нотаріуса відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують родинні відносини, то вимога щодо визнання права на спадщину за заповітом є передчасним. При цьому, перешкодою для видачі свідоцтва на право на спадщину у даному випадку була відсутність підтвердження родинних відносин між спадкодавицею та позивачем, яка усунута судом шляхом встановлення даного факту родинних відносин, а тому перешкод для отримання свідоцтва на спадщину у нотріальній конторі відсутні. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковістьякихнадано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). На підставі викладеного,

Outcome: partial