Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свій позов обгрунтовує тим, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.10.2016 року, який на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 12.05.2020 року було розірвано. В шлюбі [INFO] народилась донька [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин у 2020 році ними було досягнуто усної домовленості, що донька залишиться проживати з нею. Також відповідач у 2021 році дав письмовий дозвіл на реєстрацію доньки разом з матір`ю у [ADDRESS] . Однак, з народження донька постійно проживає разом з матір`ю в будинку її батьків, що в [ADDRESS] . В подальшому відповідач не брав участі ні у вихованні, ні в матеріальному утриманні дитини, та бачився з нею під час короткочасних відпусток. 26.06.2023 року на запрошення відповідача [PERSON] , вони з донькою поїхали у літню відпустку до Італійської Республіки, однак, відповідач скориставшись перебуванням доньки на території Італійської Республіки 12.05.2020 року подав на розлучення та у зв`язку з війною в Україні просив надати йому опіку над донькою та заборонити її виїзд з Італії. На даний час діє рішення суду щодо заборони на виїзд доньки з Італійської Республіки за відсутності дозволу батька, а також спільна опіка над дитиною.Ці заходи діють лише до винесення ухвали суддею за місцем постійного проживання неповнолітньої [PERSON] на території України. Зазначає, що змінити місце реєстрації своєї доньки на фактичне місце її проживання немає можливості без згоди батька, який в свою чергу відмовляється її надавати. Вважає, що визначення місця проживання дитини з нею, реєстрація місця проживання дитини за фактичним місцем проживання її з матір`ю в місті Луцьку, ніяким чином не порушить права дитини, оскільки дитина буде зареєстрована за фактичним місцем проживання матері, що надасть їй право на забезпечення навчання, виховання, лікування та оздоровлення з самостійним обранням способів такого забезпечення та повністю сприяє реалізації прав дитини. За таких обставин просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без згоди батька [PERSON] , надати право матері [PERSON] самостійно приймати рішення щодо освіти, відпочинку та оздоровлення дитини [PERSON] , шляхом обрання навчальних закладів, санаторіїв, лікувальних закладів, у тому числі за кордоном, без згоди батька [PERSON] , у тому числі право виїзду за кордон [PERSON] за відсутності згоди батька [PERSON] та стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.103). Представник третьої особи, без самостійних вимог на стороні позивача в судовому засіданні у вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивачки, її представників та представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи судом встановлено, що 15.10.2016 року відділом реєстрації актів цивільного стану місто Темпіо Паузанія (Італійська Республіка) [PERSON] зареєструвала шлюб з громадянином Італійської Республіки [PERSON] . В шлюбі у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з акту про народження № 451А від 14.12.2018 року (а.с.10-14). Сім`я проживала у м.Ольбія, Італійської Республіки та з січня 2019 року позивач [PERSON] з донькою та чоловіком переїхали проживати у місто Луцьк в домоволодіння своїх батьків, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зареєстрували в ньому своє місце проживання (а.с.28). Однак сімейні відносини між подружжям не склались і в грудні 2019 року відповідач повернувся в Італійську Республіку. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 12.05.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15.10.2016 року відділом реєстрації актів цивільного стану м.Темпіо Паузанія (Італія) було розірвано (а.с.29-31). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Із пояснень позивачки в судовому засіданні встановлено, що дитина на даний час проживає разом з матір`ю [PERSON] в домоволодінні своїх батьків в [ADDRESS] та зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності матері [PERSON] (а.с.25-27). Сторони у справі не можуть дійти згоди стосовно того, з ким має проживати їхня малолітня донька [PERSON] . При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18 (провадження № 61-18612св19) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Служба у справах дітей Луцької міської ради надав суду висновок від 26.09.2023 року №233 «Щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] » вважає, що проживання малолітньої [PERSON] разом із матір`ю буде відповідати її найкращим інтересам, оскільки вона зараз знаходиться у такому віці, коли материнська турбота їй найбільше потрібна, і спілкування з матір`ю спрятиме повноцінному духовному формуванню дитини у звичному для неї середовищі, тому служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.75-76). Судом встановлено, що позивач не чинить відповідачу будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні із донькою, а також участі у її вихованні. Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, так як дитина має сильний емоційний зв`язок саме з матір`ю. Зібрані у справі докази свідчать про те, що малолітня дитина постійно проживає з матір`ю. Наявними у матеріалах справи доказами, зокрема висновком органу опіки та піклування, підтверджено також, що дитині за місцем проживання матері створені всі необхідні умови для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Враховуючи викладене вище, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Стороною відповідача в обґрунтування своїх вимог в порушення ст. 81 ЦПК України не доведено наявність будь-яких істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, жодних доказів, які б негативно характеризували позивачку, як матір, суду не надано. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що проживання дитини разом із матір`ю на даний час забезпечить найвищі інтереси дитини, стабільні та гармонійні умови її життя. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимоги позивачки щодо прийняття рішення щодо надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини [PERSON] за адресою [ADDRESS] без згоди батька [PERSON] , а також щодо прийняття рішення щодо освіти, відпочинку, оздоровлення, право виїзду за кордон за відсутності згоди батька [PERSON] суд вважає передчасними, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, а дані вимоги стосуються майбутніх дій, які ще не наступили. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 1073,60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: partial