Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-26 00:00:00

У травні 2024 позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Васьківської В.С., в якому просив: 1) визнати за ним право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 53,0 кв.м., яка складається з кімнат: 1 - коридор, 2 - вбиральня, 3 - ванна, 4 - кухня, 5 - житлова, 6 - житлова, 7 - житлова, 8 - засклена лоджія, 9 - засклений балкон; 2) зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Васьківську В.С. здійснити державну реєстрацію прав власності позивача на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що позивач отримав у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого товарною біржою «Українська Біржа Нерухомості» 19.08.1994 №898. Зазначає, що у повній відповідності із нормами законодавства, яке діяло на момент укладання вищезазначеного договору купівлі-продажу, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано Бюро технічної інвентаризації 22.08.1994 за реєстровим номером №931. Вказує, що у жовтні 2023 оригінал правовстановлюючого документу на вищевказанк квартиру, а саме договір купівлі-продажу був втрачений позивачем, про що позивачем було подано заяву до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві. Зазначає, що отримати дублікат договору купівлі-продажу він не має можливості, оскільки Товарна біржа «Українська Біржа Нерухомості» визнана банкрутом, 07.06.2012 за №10731170005022501 здійснена державна реєстрація припинення юридичної особи у зв`язку із визнанням її банкрутом і жодних документів Товарна біржа до архівних установ не передавала. 10.04.2024 представник позивача звернувся з заявою до Державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Васьківської В.С. про державну реєстрацію права власності позивача на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 10.04.2024 Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Васьківською В.С. було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження «Українська біржа нерухомості» 19.08.1994 № 898 та зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації 22.08.1994 за №931, або його дублікат. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2024 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засідані представник позивача позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялася належним чином, на адресу суду надіслала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого товарною біржою «Українська Біржа Нерухомості» 19.08.1994, №898 та зареєстрованого в Бюро 22.08.1994 за реєстровим №931. У жовтні 2023 оригінал правовстановлюючого документу на вищевказанк квартиру, а саме договір купівлі-продажу був втрачений позивачем [PERSON] .. 31.10.2023 [PERSON] за проханням позивача [PERSON] було подано до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві заяву щодо виявлення втрати документів. 24.11.2023 за результатами перевірки по зверненню [PERSON] , Шевченківським УП ГУНП у м. Києві було надано довідку з якої вбачається, що в ході проведення перевірки по вказаному матеріалу та прийнятими заходами встановити місцезнаходження вищевказаних документів не виявилось можливим. 10.04.2024 представник позивача звернувся з заявою до Державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Васьківської В.С. про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 10.04.2024 Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Васьківською В.С. було відмовлено в проведенні реєстраційних дій, оскільки заявником не було подано Договір купівлі-продажу, зареєстрований товарною біржою «Українська біржа нерухомості» 19.08.1994 № 898 та зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації 22.08.1994 за №931, або його дублікат, що є необхідним документом-підставою для державної реєстрації прав відповідно до ст. 27, п. 1, пп 1) Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивач, пред`являючи позовні вимоги до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Васьківської В.С., - вказував на те, що отримати дублікат договору купівлі-продажу він не має можливості, оскільки Товарна біржа «Українська Біржа Нерухомості» визнана банкрутом, 07.06.2012 за №10731170005022501 здійснена державна реєстрація припинення юридичної особи у зв`язку із визнанням її банкрутом і жодних документів Товарна біржа до архівних установ не передавала, а тому позивач не має можливості зареєструвати право власності на квартиру у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа та здійснювати розпорядження цим майном. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до статті 15 Цивільного кодекс України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 335/4558/19 (провадження № 61-5661св20). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з абзацом четвертим частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом п`ятим цієї частини. Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За встановлених обставин позов про визнання права власності, є безпідставний та задоволенню не підлягає. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного сторонами не надано. Крім того, вимоги позову також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. У постанові від 14.08.2019 у справі № 519/77/18 Касаційний цивільний суд вказав, що положеннями частин першої та другої статті 1 Закону «Про нотаріат» визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Виходячи з аналізу вказаних норм судом касаційної інстанції зроблено висновок про те, що нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач просить визнати прав власності на об`єкт нерухомого майна, а отже, з урахуванням вищенаведених норм закону це є також підставою для відмови у задоволенні позову. Представник позивача при розгляді даної справи будь-яких клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Судові витрати у справі слід залишити за рахунок держави, оскільки позивач, який є інвалідом І групи, на підставі п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільнений.

Outcome: dismissed