Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Мукачівський відділ державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про звільнення майна з-під арешту. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає про те, що 28.02.2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений договір іпотеки за умовами якого іпотекодавець надав в іпотеку належне йому майно за адресою: [ADDRESS] . 22.10.2016 року право власності на будинок за адресою [ADDRESS] , було зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк». Разом з тим, на будинок накладені арешти, а саме 24.12.2009 року накладено арешт на підставі постанови державного виконавця № 16533169 від 23.12.2009 року (номер запису про обтяження 17108933 від 24.12.2009 року) та 11.07.2012 року накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження № 32645919 від 11.07.2012 року (номер запису про обтяження 17108964 від 11.07.2012 року). Вказані арешти перешкоджають позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, а тому банк просить суд зняти арешти з нерухомого майна та вирішити питання судових витрат. Ухвалою суду від 10.06.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання по справі призначено на 24.07.2024 року, відкладено на 21.08.2024 року. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 11.07.2024 року від Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області до суду надійшла відповідь на виконання ухвали від 10.06.2024 року зі змісту якої встановлено, що у рамках здійснення виконавчих проваджень, де боржником була [PERSON] , були накладені арешти на її майно. В подальшому виконавцем були винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень у зв`язку з фактичним виконанням судових рішень. Надати більше інформації немає можливості у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчих проваджень В судове засідання представник позивача не з`явився, від його представника [PERSON] до суду надійшла заява в якій він просить розгляд справи провести у його відсутності, позов задовольнити з наведених в ньому підстав, проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. У зв`язку із неявкою відповідача, яка була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 322074204 від 06.02.2023 року власником будинку за адресою: [ADDRESS] , є АТ КБ «ПриватБанк», дата держаної реєстрації речових прав 22.10.2016 року. Крім того із зазначеної Інформації щодо об`єкту нерухомого майна, а саме будинку за адресою: [ADDRESS] , також встановлено, що наявний запис від 11.07.2012 року про арешт нерухомого майна (номер запису про обтяження 17108964), накладений на підставі постанови № 32645919 від 11.07.2012 року Мукачівського РВ ДВС. Крім того, наявний запис від 24.12.2009 року про арешт нерухомого майна (номер запису про обтяження 17108933), накладений на підставі постанови ВП № 16533169 від 23.12.2009 року Мукачівського РВ ДВС. При цьому встановлено, що арешти накладено майно, що належить боржнику [PERSON] . Також судом встановлено, що 28.02.2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», був укладений договір іпотеки за умовами якого іпотекодавець надав в іпотеку належне йому майно за адресою: [ADDRESS] . З листа Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області від 09.07.2024 року встановлено, що у рамках здійснення виконавчих проваджень, де боржником була [PERSON] , були накладені арешти на її майно. В подальшому виконавцем були винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень у зв`язку з фактичним виконанням судових рішень. Надати більше інформації немає можливості у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчих проваджень Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно зі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт із такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно з ст. 328 ЦК України громадянин набуває права власності на майно на підставах, що не заборонені законом. Вирішуючи цей спір суд також враховує те, що наявність протягом тривалого часу (більше 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Такі мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01.11.2021 року у справі № 21/170-08, від 03.11.2021 року у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 року у справі № 645/6694/15-ц. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, із врахуванням відсутності будь-яких заперечень стягувача, а також того, що АТ КБ «ПриватБанк» набуло право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , 22.10.2016 року, тобто вже після накладення арештів на цей будинок, суд приходить до висновку, що накладені арешти на майно порушує право позивача на можливість реалізації його прав як власника, а відтак свідчить про наявність підстав для задоволення позову та зняття арештів. У зв`язку таким висновком слід зняти арешт з будинку за адресою: [ADDRESS] , номер запису про обтяження 17108964, накладений підставі постанови № 32645919 від 11.07.2012 року Мукачівського РВ ДВС, а також арешт, номер запису про обтяження 17108933, накладений підставі постанови ВП № 16533169 від 23.12.2009 року Мукачівського РВ ДВС. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні до суду з цим позовом, у розмірі 6056,00 грн.

Outcome: approved