Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

У березні 2024 року до Бабушкінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська надійшла вищезазначена позовна заява, в якій [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 12\~100,00 грн., а також інфляційні витрати у розмірі 292,96 грн. і 3% річних 157,54 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що ним, з метою купівлі автозапчастин, було перераховано на рахунок [PERSON] двома платежами (27.09.2023 та 28.09.2023) суму у загальному розмірі 12\~100,00 грн. З огляду на те, що відповідач після отримання коштів перестав виходити на зв`язок, позивач, посилаючись на приписи ст.1212 ЦК України, звернувся до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справ між суддями від 07.03.2024 справу передано судді Кудрявцевій Т.О. Ухвалою від 13.03.2024 суддя Кудрявцева Т.О. відкрила провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем 19.06.2024 надано письмові пояснення, в яких зазначено, що він не займався продажем автозапчастин та не отримував коштів від позивача, а його номер телефону було використано шахраями. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до копії платіжної інструкції Р24А174867183609357, [PERSON] перерахував на рахунок № [NUMBER] суму у розмірі 5\~000,00 грн. Згідно копії квитанції від 28.09.2023, [PERSON] на картку № [NUMBER] було перераховано 7\~100,00 грн. Відповідно до копії розписки, [PERSON] 27.09.2023 отримав від [PERSON] 5000,00 грн. для перерахування коштів на імя [PERSON] на банківський рахунок № [NUMBER] . Згідно копії листа Першого Українського Міжнародного банку, рахунок № [NUMBER] належить [PERSON] . Аналогічна інформація міститься у листі заступника керуючого відділенням з контрольно-операційної діяльності відділення №1 ПУМБ в м.Хмельницький [PERSON] . Також позивачем на підтвердження доводів, викладених у позові, надано копію виписки за рахунком № [NUMBER] , з якого вбачається, що для його обслуговування випущено картку № [NUMBER] та на вказану картку 27.09.2023 було зараховано 5\~000 грн., та 28.09.2023 7\~100,00 грн. Частинами 1-2 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що\~набувач збагатився за рахунок потерпілого\~поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Як роз`яснено у постанові КГС/ВС від 06.02.2020, прийнятій за результатами розгляду справи №910/13271/18, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212\~ЦК\~може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена,\~у тому числі у виді розірвання договору. Згідно із\~частиною 1,\~пунктом 1 частини 2 статті 11,\~частин 1,\~2 статті 509 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених\~статтею 11 ЦК України. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. За\~частиною 1 статті 177 ЦК України\~об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Аналізування положень\~частини першої,\~пункту 1 частини другої статті 11,\~частини першої статті 177,\~частини першої статті 202,\~частини першої статті 1212 ЦК України\~дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені\~частиною другою статті 11 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.\~ Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями частини 1 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено факт перерахування позивачем коштів на рахунок відповідача та, враховуючи те, що відповідачем, у своїх поясненнях зазначено, про відсутність між ним й позивачем договірних зобов`язань і не здійснення діяльності у сфері торгівлі автозапчастинами, що виключає наявність між сторонами договірних зобов`язань, заявлені позовні вимоги щодо стягнення коштів у розмірі 12\~100,00 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновку, викладеного у постанові ВП/ВС від 07.02.2024, прийнятій за результатами розгляду справи №910/3831/22, прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна (ст. 1212 ЦК України) виникає з моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його отримання відпала З огляду на зазначене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 292,96 грн., що становить інфляційні витрати, та сума у розмірі 157,54 грн., що становить 3% річних, які нараховані за період з 28.09.2023 до 04.03.2024 на суму у розмірі 5\~000,00 грн. та за період з 29.09.2023 до 04.03.2024 на суму у розмірі 7\~100,00 грн. Доводи відповідача щодо не отримання заявлених до стягнення коштів спростовуються матеріалами справи. Інші доводи не приймаються до уваги, оскільки не спростовують обов`язку повернення безпідставно отриманих коштів та не є підставою для відмови у задоволенні позову. Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн.

Outcome: approved