Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

У жовтні 2023 року позивачка звернулася із позовом до [PERSON] , у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 17.02.2007 перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час спільного подружнього життя у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 18.10.2021 було розірвано її шлюб з відповідачем. Відповідач жодним чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості у його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не забезпечує харчування, медичного догляду, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення. Відповідач на бачився з сином з травня 2021 року, жодного разу не виявив бажання зустрітися з дитиною. Вважає, що з метою забезпечення прав та інтересів сина, буде доцільним позбавити відповідача батьківських прав. Ухвалою суду від 25.10.2023 провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 18.03.2024, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Лазуренко І.Ф. підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково як на підставу позбавлення батьківських прав посилалися на те, що позивачка має труднощі у реалізації певних прав дитини, які потребують згоди батька, зокрема, виїзд за кордон та реєстрація місця проживання. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. 22.02.2024 від відповідача надійшла заява у якій він повідомив, що заперечує проти позовних вимог [PERSON] . Представник третьої особи у судовому засіданні просила позов задовольнити, вважаючи, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року у справі №183/4824/21 (а.с.12-14). З розрахунку заборгованості станом на 21.06.2024 вбачається, що на виконанні у Новомосковському відділі ДВС у Новомосковському районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавчий лист №183/5704/21 від 30.11.2021 про стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Відповідачем щомісяця сплачуються аліменти, крім 3 місяців: грудня 2022 року, січня 2023 року та лютого 2024 року. У зв`язку зі сплатою аліментів у розмірі меншому, ніж нараховано державним виконавцем, наявна заборгованість у сумі 9221,20 грн. (а.с.65). З акту від 03.10.2023 вбачається, що позивачка разом з сином проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Рішенням Виконавчого комітету Новомосковської міської ради №883/0/6-21 від 20.12.2021 затверджено висновок служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] для їх тимчасового виїзду за межі України (а.с.15). Також позивачкою надано документи, з яких вбачається, що вона є фізичною особою-підприємцем та володіє на праві власності нерухомим майном (а.с.16, 66-73). Оцінюючи наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав суд керується наступними нормами права. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як встановлено у ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалась на ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей. На підтвердження обставин, викладених у позовній заяві позивачем надано такі докази: копії паспортів сторін та дитини; копія рішення суду про розірвання шлюбу; копія свідоцтва про народження дитини; рішення про затвердження висновку про підтвердження місця проживання дитини; акт про фактичне проживання; розрахунок заборгованості по аліментам; підтвердження підприємницької діяльності та наявності нерухомого майна. До позовної заяви позивачем не додано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Фактично, доводи позивачки про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків ґрунтуються виключно на її поясненнях. Як вбачається із заяви відповідача та не заперечується позивачкою, відповідач фактично проживає за межами України, що ускладнює його участь у вихованні дитини, проте зазначена обставина сама по собі не може бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. Органом опіки та піклування складено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, яка позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей. Поданий у даній справи висновок органу опіки наведеним вимогам не відповідає та не містить належного обґрунтування того, чому останній вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з урахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України\~ достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У той же час позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов\~ [PERSON] задоволенню не підлягає повністю. Відповідно до ч.1\~ ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed