Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд здійснити поділ земельної ділянки з кадастровим № 6310138500:04:011:0001 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, площею 0,0678 Га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на ідеальні частки, встановивши право власності: за [PERSON] - на 7/36 частку земельної ділянки, за [PERSON] , на 11/36 часток земельної ділянки, за [PERSON] на частку земельної ділянки, право спільної сумісної власності припинити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що батько позивача, [PERSON] , - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , померлий [INFO] , та відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , є власниками домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0678 Га з кадастровим номером № 6310138500:04:011:0001. Земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності вищезазначених осіб, згідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі рішення XI сесії IV скликання Харківської міської ради від 28 вересня 2005 рок № 183/05. 19.11.2020 року, після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина, до складу якої, також, увійшло і вищезазначене домоволодіння, розташоване у [ADDRESS] . У межах визначеного законом строку, позивач звернувся до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Було з`ясовано наявність заповіту на на користь позивача [PERSON] посвідченого спадкодавцем 01.09.2008 року в Дванадцятій Харківській міській державній нотаріальній конторі за р. № 2-12-09. При вивченні державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори, Зімніцькою В.П., матеріалів спадкової справи, наданих спадкоємцем (Позивачем по справі) та отриманих у компетентних органів, було з`ясовано факт перебування земельної ділянки площею 0,0678 Га з кадастровим номером 6310138500:04:011:0001 у спільній сумісній власності трьох осіб: спадкодавця, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , без визначення розміру часток, належних кожному власнику. За вищечаведених підстав, державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори, Зімніцькою В.П., 28.09.2023 року було складено та видано Відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачеві, [PERSON] , на частину земельної ділянки, яка відкрилась після смерті [PERSON] , та роз`яснено необхідність визначення ідеальних часток кожного з власників у праві власності на Земельну ділянку в судовому порядку. Згідно до Довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів № 1120049, житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності наступним особам у наступних частках з наступних підстав, відповідно: [PERSON] - 7/36, за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.10.1996 року, виданим Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою р. № 1-5161; [PERSON] - 11/36, за договором дарування, посвідченим 25.09.1996 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою р. № 1-4889; [PERSON] - 1/6, за рішенням Фрунзенського районного народного суду м. Харкова від 09.12.1985 року, справа № 2-2280/85г; [PERSON] - 2/6, за договором купівлі-продажу, посвідченому Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою, р. № 2-812. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, повідомлені про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином, надали до суду заяву з проханням розглянути справу за їх відсутністю, при цьому зазначили, що позовні вимоги визнають у повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~\~ Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, з наступних підстав: Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~\~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано\~законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до\~ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Відповідно до\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ході судового розгляду встановлено, що батько позивача, [PERSON] - [PERSON] [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , померлий [INFO] , та відповідачі, [PERSON] , [PERSON] є власниками домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0678 Га з кадастровим номером № 6310138500:04:011:0001. Земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності вищезазначених осіб ( Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі рішення XI сесії IV скликання Харківської міської ради від 28 вересня 2005 рок № 183/05.) [PERSON] звернувся до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. При вивченні державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори, Зімніцькою В.П., матеріалів спадкової справи, наданих спадкоємцем (Позивачем по справі) та отриманих у компетентних органів, було з`ясовано факт перебування земельної ділянки площею 0,0678 Га з кадастровим номером 6310138500:04:011:0001 у спільній сумісній власності трьох осіб: спадкодавця, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , без визначення розміру часток, належних кожному власнику. Державним нотаріусом П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори, Зімніцькою В.П., 28.09.2023 року було складено та видано Відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачеві, [PERSON] , на частину земельної ділянки, яка відкрилась після смерті [PERSON] , та роз`яснено необхідність визначення ідеальних часток кожного з власників у праві власності на Земельну ділянку в судовому порядку. Згідно до Довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів № 1120049, житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності наступним особам у наступних частках з наступних підстав, відповідно: [PERSON] - 7/36, за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.10.1996 року, виданим Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою р. № 1-5161; [PERSON] - 11/36, за договором дарування, посвідченим 25.09.1996 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою р. № 1-4889; [PERSON] - 1/6, за рішенням Фрунзенського районного народного суду м. Харкова від 09.12.1985 року, справа № 2-2280/85г; [PERSON] - 2/6, за договором купівлі-продажу, посвідченому Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою, р. № 2-812. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборе нені законом, зокрема із правочинів. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України, зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотно значення. Згідно із частиною 4 статті 86 Земельного кодексу України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Відповідно до положень статті 89 Земельного кодексу України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з ч.ч. З, 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Крім того, згідно із пунктом «г» частини 1 статті 87 Земельного кодексу України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Згідно ст. 89 Земельного кодексу України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право приватної власності, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника такого об`єкта нерухомого майна, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до приписів ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно У своєму інформаційному листі №10-1387 від 27.09.2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що відповідно до\~ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі\~ст.3 зазначеного закону\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набирання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно\~ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved