Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діє адвокат Шестіріков А.В., звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому заявив вимогу про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що протягом трьох років відповідач не навідувала дітей, не допомагає фінансово, нехтує своїми обов`язками по вихованню та утриманню дітей, відкрито заявляє, що діти їй не цікавлять та брати участь у їх вихованні вона не бажає, а також відповідач систематично зловживає спиртні напої. На переконання позивача, така поведінка відповідача свідчить про свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. Учасники справи не скористалися правом брати участь у судових засіданнях. В окремо поданій суду заяві представник позивача просив суд про розгляд справи у його відсутності, просив суд повністю задовольнити позов. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів\~(ч. 1 ст. 280 ЦПК України). Органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради у клопотанні від 19.04.2024 р. зазначено, що комісія з питань захисту прав дитини за місцем проживання дитини розглядає питання про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав та направляє письмовий висновок до суду. Ознайомившись зі справою, з`ясовано, що батько [PERSON] разом з дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не проживають за адресою: [ADDRESS] , що територіально належить до Амур-Нижньодніпровського району, перебувають за межами країни у зв`язку з введенням воєнного стану на території України через збройну агресію з боку Російської Федерації та для забезпечення захисту життя та здоров`я дітей. Питання не може бути розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району у зв`язку з перебуванням дітей за межами території України. Від третьої особи (органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради) надійшла до суду заява про розгляд справи у відсутності представника за наявними матеріалами у справі. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, сторони у цій справі є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. 9-10). Позивач наполягає на позбавленні батьківських прав відповідача з підстав, зазначених у позовній заяві. На підставі клопотання від 19.04.2024 р. органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради встановлено, що батько [PERSON] разом з дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не проживають за адресою: [ADDRESS] , а перебувають за межами країни у зв`язку з введенням воєнного стану на території України через збройну агресію з боку Російської Федерації та для забезпечення захисту життя та здоров`я дітей. Питання не може бути розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Амур-Нижньодніпровського району у зв`язку з перебуванням дітей за межами території України (а.с. 36). Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2024 р. справа прийнята до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2024 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі. Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з невиконання батьком дитини батьківських обов`язків та регулюються ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 7 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст.\~7, ч.ч. 1-4\~ст. 150, ст. 155, п. 2 ч. 1\~ст. 164, ст. 165 СК України, ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 150, ч. 1 та ч. 2 ст. 155, ч. 1 ст. 179, ч. 2 ст. 179, ст. 182, ч. 1 ст. 183, ч. 1 ст. 191, ст. 242, ч. 1 ст. 243, ч. 1 ст. 247 СК України. Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, враховуючи наступне. Згідно ч. 1\~ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі -\~ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог\~ст. 10 ЦПК України\~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою\~статті 164 СК України\~передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі\~статтею 166 СК України\~позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі №462/4705/19. Згідно\~ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інші документів, які стосуються справи. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимоги щодо доказів визначені у ст.ст. 76-80 ЦПК України, зокрема, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасника справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. До доказів пред`являються такі вимоги: належність (стаття 77 ЦПК України); допустимість (стаття 78 ЦПК України); достовірність (стаття 79 ЦПК України); достатність (стаття 80 ЦПК України). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). На підтвердження обставин, на які позивач посилається, ним надані суду такі докази: свідоцтва про народження дітей (а.с. 9-10). Втім, на підставі наданих доказів можливо становлення лише батьківства певних осіб відносно дітей, а не факт ухилення відповідачем від батьківського обов`язку, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Отже, судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1\~ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні, тому підстави для задоволення позову відсутні. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed