Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

ТОВ «Юніт капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 993759402 від 15.01.2021року у розмірі 67\~906,14 грн,а також судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5\~000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 15.01.2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір № 993759402 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого первісний кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 22\~000,00 грн. зі сплатою процентів. 28.11.2018 року між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 993759402 від 15.01.2021року. У подальшому згідно додаткових угод від 28.11.2019 року № 19, від 31.12.2020 року № 26, від 31.12.2021 року № 27 строк дії договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року продовжено до 31.12.2022 року. 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 993759402 від 15.01.2021року. У подальшому згідно додаткових угод від 03.08.2021 року № 2, від 30.12.2022 року № 3 строк дії договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року продовжено до 30.12.2024 року. 14.02.2022 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу № 14/02/2022-1,відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідачки в сумі 67\~906,14 грн, з яких 17\~359,00 грн заборгованість по кредиту, 50\~547,14 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, заборгованість не сплачує. В зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 993759402 від 15.01.2021року у розмірі 67\~906,14 грн, а також судові витрати та витрати на правничу допомогу. Ухвалою від 26.07.2024 року провадження у справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Представник відповідачки направив до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що надана позивачем копія кредитного договору не містить підпису сторін, позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та підписана електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору). Матеріали справи не містять доказів того, що саме позивач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису та доказів отримання саме відповідачкою цього одноразового ідентифікатора. Позивачем не надано договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, а лише додаткові угоди, що його змінюють. Кредитний договір № 993759402 від 15.01.2021року було нібито укладено через три роки після укладення договору факторингу. Відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Наданий позивачем витяг з реєстру відступлення прав вимог від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» не містить підписів сторін, що укладали договір факторингу, тому не може свідчити про відступлення права вимоги. Заявлені витрати позивача на правову допомогу не є співмірними із ціною позову та значенням справи для сторони, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому він підтримав вимоги та доводи позовної заяви, зазначає, що кредитний договір № 993759402 від 15.01.2021року укладений відповідно до вимог закону, кредитний договір підписаний відповідачкою одноразовим ідентифікатором, сторонами кредитного договору було узгоджено його істотні умови. Умовами договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року визначено, що предметом відступлення за ним є, зокрема, вимоги, які виникнуть у клієнта у майбутньому (майбутня вимога). Сторонами договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року складено та підписано реєстр прав вимоги № 128 від 06.04.2021 року, за яким передані права вимоги до відповідачки за кредитним договором. Реєстр прав вимоги № 128 від 06.04.2021 року підписаний після укладення кредитного договору № 993759402 від 15.01.2021року. Реєстр прав вимоги № 7 від 28.10.2021 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», було підписано після укладення кредитного договору № 993759402 від 15.01.2021року. Реєстр боржників до договору факторингу № 14/02/2022-1 від 14.02.2022 року, укладеного між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал», підтверджує факт переходу права вимоги за кредитним договором № 993759402 від 15.01.2021року до позивача. Зменшення суми судових витрат на правову допомогу можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Представник відповідачки направив до суду заперечення, у яких вказав, що у матеріалах справи відсутні докази укладення відповідачкою кредитного договору № 993759402 від 15.01.2021року. Також позивачем не надано докази використання відповідачкою телефону з номером, на який було направлено одноразовий ідентифікатор. Кредитний договір не містить доказів підписання його відповідачкою одноразовим ідентифікатором. Доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Позивачем не надано доказів отримання відповідачкою коштів. На момент укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року не існувало кредитного договору № 993759402 від 15.01.2021року, тому право вимоги за ним не могло бути передано від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс». Представник позивача в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача, підтримала позовні вимоги. Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено договір № 993759402, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалось надати відповідачці кредит на суму 22\~000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику. Кредит надано на строк 30 днів. Суд вважає, що підписання відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором графіку розрахунків, який є додатком № 1 до договору № 993759402 від 15.01.2021року, та перерахування ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відповідачці грошових коштів у сумі 22\~000,00 грн згідно платіжного доручення № b345b357-6e35-43c8-8046-4826dee9ce62 від 15.01.2021 року підтверджують виникнення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] кредитних правовідносин. У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 № 910/5226/17 зазначено, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків, розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту; безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи, в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків. Встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до Закону України\~«Про електронну\~комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Такий висновок щодо застосування відповідних норм права викладено у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204\~ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Крім того, як встановлено з розрахунку заборгованості за договором № 993759402 від 15.01.2021року відповідачка [PERSON] частково виконала умови кредитного договору, повернувши ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»04.02.2021 року грошові кошти на загальну суму 5 961,00 грн, що відповідачкою не спростовано. У постанові від 10.04.2019 у справі № 356/1635/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність факту отримання відповідачем платіжної картки із встановленим лімітом кредитування та отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01. Предметом договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року є відступлення прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. 31.12.2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду № 27 до договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, згідно якої продовжили строк дії договору до 31 грудня 2022 року включно. 05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01, за умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалось відступити ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язалось їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Таліон Плюс» за плату на умовах, визначених цим договором. 14.02.2022 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали договір факторингу № 14/02/2022-1, за умовами якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язалось відступити ТОВ «Юніт Капітал» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах вимоги, а ТОВ «Юніт Капітал» зобов`язалось їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). За статтею 526\~ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, та відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦПК України, відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~положень статті 639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6\~Закону України\~«Про електронні\~документи та\~електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За статтею 12 цього Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до положень статей 512, 514\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). Згідно статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі N 910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі N 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Позивач зазначає, що 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 та ряд додаткових угод, якими продовжено строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року, та відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №128 від 06.04.2021 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року (в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 993759402 від 15.01.2021року. Тобто, згідно позовної заяви ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідачки лише 06.04.2021 року. Разом з тим, договір факторингу між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено 05.08.2020 року, тобто до отримання ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до відповідача. Таким чином,кредитний договір№ 993759402 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладений 15.01.2021року, тобто через три роки після укладення 28.11.2018 року договору факторингу№28/1118-01 між ТОВ «ТаліонПлюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Право вимоги до [PERSON] вказано лише у реєстр і прав вимоги№128 від 06.04.2021 року і не існувало на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року. Вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо [PERSON] на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року не було, та сторони не могли передбачити, що 15 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» буде укладено договір з [PERSON] . Таким чином, позивач не надав доказів відступлення йому права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 993759402 від 15.01.2021року, оскільки кредитний договір був укладений 15.01.2021 року, а договір факторингу№28/1118-01, за умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» отримало від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» право вимоги за кредитними договорами, був укладений 28.11.2018 року, тобто за три роки до укладення кредитного договору. Передача за правочином невизначених вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину. Суд враховує, що позивач не надав доказів отримання ним права вимоги від первісного кредитора за кредитним договором № 993759402 від 15.01.2021року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] , а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 2ст.\~141\~ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed