Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника позивача [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів . Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначає, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] дійшли згоди про укладення договору купівлі-проажу будинку в майбутньому. У зв`язку із наявністю попередньої домовленості про продаж будинку відповідач [PERSON] 15.12.2020 року отримала завдаток 1500,00 доларів США від позивача [PERSON] , про що остання написала розписку в присутністі свідків [PERSON] та [PERSON] 23.02.2021 року позивач надав відповідачу ще 500,00 доларів США в рахунок майбутньої вартості будинку. За попередньою домовленістю сторін продаж будинку мав відбутись у березні 2021 року. Позивач, розраховуючи на добросовісну поведінку відповідача, знаючи, що в майбутньому будинок буде належати йому, також оплатив заборгованість за комунальні послуги по будинку, який мав бути об`єктом продажу. Позивач оплатив заборгованість за комунальні послуги на загальну суму 16512,16 грн. Однак, відповідач зволікала з укладенням договору купівлі-продажу, тому 14 червня 2021 року позивач направив відповідачу лист, в якому просив з`явитись до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу або повернути завдаток, який відповідач отримала. У серпні 2021 року відповідач запевнила, що вона укладе договір купівлі-продажу, а вже в кінці листопада повідомила, що збільшує вартіть об`єкта продажу і якщо позивач не згідний то продажу будинку не буде. У зв`язку з даними обставинами позивач не погодився придбати будинок за збільшеною вартістю та просив повернути кошти отримані як завдаток та кошти, витрачені на оплату комунальних послуг, однак відповідач відмовилась виконувати вимоги щодо повернення коштів. Згідно розписок, наданих відповідачем остання отримала в загальному 2000,00 доларів США як завдаток в рахунок майбутнього продажу будинку, що станом на момент подання позову до суду відповідно до офіційного курсу НБУ становить 54040,00 грн. Позивач зазначає, що попереднього договору купівлі - продажу сторони не уклали. Оскільки відповідач отримані кошти не повернула, позивач вважає, що вправі звернутися до суду за захистом порушеного майнового права шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на свою користь суму основного боргу в розмірі 54040,00 грн. Оскільки між сторонами не існує договірних зобовязань ні щодо купівлі - продажу будинку, ні щодо погашення заборгованості за комунальні послуги, застосуванню підлягають положення ст. 1212 ЦК України, а відтак представник позивача вважає, що відповідач зобовязана повернути безпідставно отримане майно - суму авансу в розмірі 2000,00 доларів США та 16512,16 грн., які були сплачені позивачем в рахунок погашення заборгованості за комунальні послуги. Позивачем 14 червня 2021 року відповідачу була направлена вимога про повернення коштів в строк до 30 червня 2021 року. Строк нарахування штрафних санкцій розпочинається після спливу семиденного терміну, а саме 08.08.2021 року по день подання позову - 13 грудня 2021 року. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач зазначає, що сума трьох відсотків річних становить 568,53 гривні. Позивач в позовній заяві вказує, що сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 71 120,69 грн., яка складається із: -54040,00 грн. - суми основного боргу; -568,53 грн. -штрафних санкцій; -16 512,16 грн. - боргу за оплату комунальних платежів. Виходячи з цього, враховуючи, що відповідач отримав безпідставно майно - суму авансу та суму коштів сплачених в рахунок погашення заборгованості за комунальні послуги , у зв`язку з чим у [PERSON] виник обов`язок повернути грошову суму , яку складає: 54040,00 грн. (сума основного боргу) +568,53 грн. (3% річних) + 16 512 грн. (борг за оплату комунальних платежів) = 71 120,69 грн., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача [PERSON] . Позиція сторін по справі В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Представник позивача адвокат Суязова Г.В. в судовому засідані позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, просила суд позовні вимоги задовільнити в повному обсязі. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Наголосила на тому, що на момент отримання [PERSON] завдатку за продаж будинку, остання не була власником житлового будинку. В судове засідання відповідач не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Визнав , що [PERSON] отримала кошти в сумі 1500 доларів США. Зазначив, що розписка на суму 500 доларів США є підробленою, підпис не належить [PERSON] про що подано заяву до поліції. Вказав, що позивач Пап проживав у будинку 1 рік зі своєю сім`єю за усною домовленістю між ними. В грудні місяці не пам`ятає якого року позивач не зявився до нотаріуса для укладення договору купівлі- продажу будинку. Вважає, що грошові кошти в сумі 1500 доларів США мають бути зараховані в рахунок спожитих комунальних послуг, так як [PERSON] проживав у будинку один рік зі своєю сім`єю. З огляду на викладене просив відмовити у позові. Заяви, клопотання 18.02.2022 року представником відповідача подано до суду заяву про допуск до участі в цивільному провадженні. 22.03.2022 року в судовому засіданні представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву; 06.04.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про залишення завяви без розгляду. 15.08.2022 року представником відповідача подано до суду клопотання про обов`язкове зупинення провадження у справі. 11.09.2023 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі. 09.02.2024 року представником відповідача подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії 19.01.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. 29.09.2022 року постановлено ухвалу Ужгородського міськрайонного суду про розгляд клопотання про залишення відзиву без розгляду. 29.09.2022 року постановлено ухвалу Ужгородського міськрайонного суду, якою відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Заслухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які маютьзначення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що у зв`язку із наявністю попередньої домовленості про продаж будинку 15 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір завдатку, оформлений розпискою , відповідно до якого сторони констатували про намір [PERSON] як продавця продати домоволодіння (житловий будинок, що належить їй, розташований за адресою [ADDRESS] за 10000 доларів США, та намір [PERSON] , як покупця придбати (купити) зазначене домоволодіння . Згідно з розпискою [PERSON] від 15 грудня 2020 року на підтвердження намірів, зазначених у розписці покупець - [PERSON] передав продавцю - [PERSON] грошову суму у розмірі 1 500 дол. США. Покупець передав продавцеві [PERSON] грошові кошти в сумі 1 500 дол. США , а продавець отримала грошові кошти в сумі 1 500 дол. США як завдаток в рахунок майбутнього продажу належного їй житлового будинку, про що складено відповідну розписку від 15 грудня 2020 року. ( а.с. 9) Сторони встановили у розписці , що вартість домоволодіння складає суму в розмірі 10 000 дол. США і зазначена сума є сумою договору купівлі-продажу домоволодіння, який сторони мають намір укласти. 23.02.2021 року [PERSON] передав продавцю - відповідачу [PERSON] 500 дол. США, як завдаток за домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що складено розписку від 23.02.2021 року ( а. с. 10). Всього позивач за позовом передав [PERSON] 2000 дол. США, як завдаток в рахунок майбутнього продажу житлового будинку. Як встановлено судом, Позивачем [PERSON] 14 червня 2021 року відповідачу [PERSON] була направлена вимога про явку до нотаріуса з метою укладення договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а у разі не явки до нотаріуса здійснити повернення коштів , наданих як завдаток в строк до 30 червня 2021 року ( а. с. 11). Як стверджується позивачем у позовній заяві, [PERSON] не зявилась до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та у добровільному порядку та в строк зазначений у листі - претензії не повернула взяті в завдаток кошти. Як встановлено судом, до матеріалів позовної заяви долучено квитанції про оплату комунальних послуг за період з лютого 2021 року по серпень 2021 року, на яких платником значиться - [PERSON] та адреса [ADDRESS] Як встановлено судом, до матеріалів позовної заяви долучено квитанції про оплату комунальних послуг на яких платником значиться - [PERSON] та адреса [ADDRESS] (а.с. 15) Судом встановлено, що згідно відповіді №764196 від 02.09.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на запит суду , право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 14.12.2021 року на праві спільної часткової власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Отже , на момент отримання відповідачем грошових коштів від позивача в якості завдатку за продаж будинку, [PERSON] не була його власником. Нормативно-правове обґрунтування: Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Як установлено судом та не оспорюється сторонами, на момент звернення до суду з цим позовом та на час розгляду справи, договір купівлі-продажу нерухомого майна (будинку) між сторонами не укладено, вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому. Жодних попередніх договорів з приводу купівлі-продажу нерухомого майна сторони також не укладали. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно,що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. З аналізу зазначеної норми матеріального права вбачається, що завдаток видається кредиторові боржником у разі укладення договору, а тому гроші, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця, відповідно до норми ч. 1 ст. 571 ЦК України. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Другим критерієм відмінності завдатку від авансу є умова обов`язкового дотримання сторонами форми укладення договору, встановленої законом. Викладені положення закону є підставою для обґрунтованого висновку про те, що основними критеріями відмінності завдатку, як одного із засобів забезпечення виконання зобов`язань від авансу, як однієї з форм розрахунків є: забезпечення завдатком тільки дійсного, тобто укладеного сторонами цивільно-правового зобов`язання; обов`язкове дотримання сторонами встановленої законом форми укладення договору, який забезпечений завдатком. За умови відсутності хоча б одного із вищевказаних критеріїв, передані однією стороною другій стороні грошові суми є не завдатком, а авансом. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 2000 дол. США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Отже, правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України суд дійшов висновків про те, що сума, яка названа в розписках завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 , Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18) та Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року № 711/5065/15-ц (провадження №61- 18537св19). Сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути. І якщо продавець чи виконавець послуг (робіт) отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано, то, незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню. Отже, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов`язання випливає із договору, укладеного сторонами. У постанові від 04.08.2021 в справі № 640/17086/18 Верховний Суд висловив позицію, відповідно до якої ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається власникові. Виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 справа №918/631/19). Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 2000 дол. США є авансом, який підлягає поверненню позивачу. [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення коштів у загальному розмірі 2000 дол. США, визначаючи спірні кошти як аванс, та посилався на положення частини другої статті 570 ЦК України, які встановлюють презумпцію авансу, оскільки, на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. Як встановлено в судовому засіданні, на момент звернення до суду з цим позовом та на час розгляду справи, договір купівлі-продажу будинку між сторонами не укладено, вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому. Жодних попередніх договорів з приводу купівлі-продажу будинку сторони також не укладали. Доказів зворотнього суду не надано. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів з [PERSON] у розмірі 2000 дол. США , які є авансом є обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки, грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США, які були отримані [PERSON] від [PERSON] є авансом, а відтак, підлягають поверненню. Оскільки позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] кошти в національній валюті України і еквівалент 2000 дол. США на день ухвалення рішення суду складає 82 118 грн. 40 коп., ( курс НБУ станом на 02.09.2024 року становить 1 долар США = 41,0592 грн.) суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] саме цієї суми. За змістом ч.2 ст. 533 ЦК України сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, таким днем платежу суд визначає день ухвалення рішення, а саме 02.09.2024 року і офіційний курс долара США на цей день було визначено ( 100 доларів США = як 4105,92) грн., а отже сума, яка підлягає стягненню судом по даній розписці становить 82 118,40 грн. З огляду на викладене, зважаючи на приписи ч.2 ст. 533 ЦК України, суд розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог і не вийшов за межі позовних вимог, так як прийшов до висновку про стягнення коштів в розмірі 2000 дол. США еквівалент яких в національній валюті України становить 82 118,40 грн. Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3 % річних за період з 08.08.2021 року по 13.12.2021 рік в сумі 568,53 грн. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Слід зазначити, що стаття 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на не договірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу). При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20). Враховуючи правову природу невиконаного відповідачем [PERSON] зобовязання із повернення позивачу грошових коштів у розмірі 2000 дол.США, у позивача виникають підстави для стягнення із відповідача 3 % річних. Позивач [PERSON] направив [PERSON] лист - претензію від 14.06.2021 року, в якій зокрема зазначив вимогу про повернення [PERSON] грошових коштів у розмірі 2000 дол.США у строк по 30 червня 2021 року. До вищевказаного листа додані докази його відправлення боржнику. Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду . Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок 3% річних у розмірі 568,53 грн., визнає його арифметично вірним та обґрунтованим, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 568,53 грн. 3% річних підлягають повному задоволенню. Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 16512,16 грн., які були сплачені позивачем в рахунок погашення заборгованості за комунальні послуги, суд зазначає наступне. Суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження існування домовленостей між [PERSON] та [PERSON] , щодо здійснення [PERSON] погашення всіх заборгованостей за комунальними платежами за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. З аналізу змісту позовної заяви, досліджених доказів, підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 16512,16 грн., які були сплачені позивачем в рахунок погашення заборгованості за комунальні послуги , судом не встановлено. Доводи сторони позивача про оплату заборгованості в розмірі 16512,16 грн. за комунальні послуги по будинку, який мав бути обєктом продажу в майбутньому , на вимогах Закону і укладених договорах не ґрунтуються і до уваги судом не беруться. Крім того з досліджених у суді доказів , а саме квитанцій про оплату комунальних послуг за період з лютого 2021 року по серпень 2021 року на які вказує позивач вбачається, що платником зазначена [PERSON] , що на думку суду спростовує доводи сторони позивача про оплату заборованості в розмірі 16512,16 грн. за комунальні послуги по будинку. Сама наявність у сторони позивача оригіналів квитанцій про оплату комунальних послуг, підставою для висновку про виникнення між сторонами інших, не обумовлених письмовими договорами правовідносин, бути не може. З цих підстав доводи позову про здійснення [PERSON] погашення всіх заборгованостей за комунальними платежами за адресою [ADDRESS] , не утворюють у відповідачки обов`язку і не наділяють позивача правом вимагати сплати відповідачкою грошових коштів у розмірі 16512,16 грн. за комунальні послуги по будинку, який мав бути обєктом продажу в майбутньому. За таких обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн. (за подання позовної заяви). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що із [PERSON] підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908,00 грн., пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial