Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-29 00:00:00

адвокат Штефаняк І.І. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить: розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 06 вересня 2022 року у Перечинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 148; визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] ,\~ аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] у 2020 році познайомився з відповідачем [PERSON] , протягом двох років вони проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, тобто перебували у громадянському шлюбі. Від даних відносин ще до офіційної реєстрації шлюбу у них народилася одна дитина син [PERSON] , [INFO] . У подальшому, а саме 06 вересня 2022 року, сторони зареєстрували шлюб у Перечинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 148. Крім цього звертає увагу на те, що їх син [PERSON] є дитиною з інвалідністю, що стверджується Довідкою ЛКК від 28 листопада 2023 року за № 3/157 та Довідкою № 3/43 про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді від 27 травня 2024 року, виданими КНП «Ужгородська міська дитяча клінічна лікарня» Ужгородської міської ради. Причиною звернення з даною позовною заявою послужило те, що сторони мають різні характери, погляди на сімейне життя та вирішення складних життєвих ситуацій, що призводило до частих непорозумінь та сварок, почастішання проявів негативних емоцій, зростання напруги в стосунках та почуття їх незадоволеності шлюбом. Все це поступово призвело до того, що ми втратили одне до одного почуття любові, довіри та поваги. Спочатку вони проживали разом у будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Проте близько двох років тому відповідач повернулася до батьківського дому ( [ADDRESS] ), де влаштовує своє особисте життя. Також з цього часу малолітній [PERSON] проживає разом з батьком, де для нього створені всі належні умови для життя, розвитку, виховання та навчання, а також знаходиться на його повному та самостійному вихованні та утриманні. Крім цього, Відповідач зловживає алкогольними напоями та веде аморальний спосіб життя. Вона вважала «виснажливими» та «непотрібними» їх з сином систематичні відвідування лікарів, огляди, лікування у медичних закладах та вдома, тобто ставила свої інтереси та бажання вище потреб сім`ї та сина. Спочатку позивач хотів зберегти сім`ю, всілякими способами намагався примиритися з дружиною та змінити її відношення до нього та до їх маленького сина, шукав компроміси у відносинах. Проте всі його наміри зійшли нанівець, навіть заради сина відповідач не захотіла змінюватись, переосмислити пріоритети у житті та зберегти їх шлюб. Все це впливає не тільки на психологічний стан подружжя, але і на психологічний стан їх малолітнього сина, спричиняє їм усім душевні страждання. Син [PERSON] у силу свого віку (3 роки) не розуміє, чому мама його покинула та не хоче з ним спілкуватися. Крім цього, відповідач протягом двох років взагалі не приймає ніякої участі у вихованні, розвитку та утриманні їх малолітнього сина, не спілкується з ним, не цікавиться його здоров`ям, навчанням, захопленнями, проблемами та потребами, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не проявляє відносно нього материнської турботи. Усі питання щодо утримання, виховання, навчання та піклування вирішуються позивачем одноособово, без участі та підтримки зі сторони відповідача. На даний час [PERSON] , який докладає максимум зусиль, щоб забезпечити сина всім необхідним, створити для нього належні умови, призваний на військову службу у ЗСУ, тому малолітнім [PERSON] займаються батьки позивача. Одночасно зазначає, що відповідач, попри неодноразові прохання та нагадування, взагалі не надає добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини. З огляду на вищенаведене просить позов задовольнити. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 17 червня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом представника [PERSON] адвоката Штефаняка Івана Івановича до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача орган опіки та піклування Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про розірвання шлюбу, визнання місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, відтак призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву. Також залучено орган опіки та піклування Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, та зобов`язано виконати вимоги ч. 5 ст. 19 СК України. Ухвалою суду від 11 липня 2024 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом представника [PERSON] адвоката Штефаняка Івана Івановича до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача орган опіки та піклування Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про розірвання шлюбу, визнання місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів закрито та призначено\~ справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Штефаняк І.І. не з`явилися, останній подав заяву про проведення розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить: розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 06 вересня 2022 року у Перечинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 148; визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її участі, у зв`язку з її виїздом у Чехію, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення, а саме щодо розірвання шлюбу, визнання місця проживання малолітньої дитини з батьком, що відповідає положенню ст. 160 СК України, а саме місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років, та щодо стягнення аліментів. У судове засідання представник служби у справах дітей Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, також не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи без її участі, висновок від 06 серпня 2024 року № 530/03-10 підтримує в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд встановив, що 06 вересня 2022 року у Перечинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 148. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через різні характери, погляди на сімейне життя та вирішення складних життєвих ситуацій, часті сварки; протягом двох років вони проживають окремо. Питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, відповідач позовні вимоги визнала, тому строк для примирення подружжю не надавався. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам їх малолітньої дитини, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої дитини подружжя Симочко суд враховує наступне. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Порядок визначення місця проживання фізичної особи передбачений ст. 29 ЦК України. Як вбачається з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Із висновку органу опіки та піклування Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 06 серпня 2024 року № 530/03-10 вбачається, що уповноважений орган вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ,за адресою: [ADDRESS] .\~\~ У вищевказаному висновку також зазначено, що службою у справах дітей 09 липня 2024 року проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що дворогосподарство складається із житлового будинку з двох кімнат, кухні і ванної кімнати. Умови відповідають потребам для належного виховання та матеріального забезпечення дитини, про що складено акт обстеження умов проживання. Згідно характеристики, виданої сільським головою Тур`є-Реметівської сільської ради, [PERSON] зареєстрований у с. Тур`ї Ремети, громадський порядок не порушував, до адміністративної відповідальності не притягався, скарги та заяви на його поведінку до виконкому сільської ради не поступали. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства спеціалістами сільської ради [PERSON] разом із своїм сином [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки КНП «Перечинська лікарня» Перечинської міської ради [PERSON] на диспансерному обліку в лікаря нарколога/психіатра не перебуває. Згідно інформації, виданої Порошківським старостинським округом, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована у [ADDRESS] , одружена, виховує одну малолітню дитину; громадський порядок не порушує, до адміністративної відповідальності не притяглася, скарги та заяви на її поведінку до виконкому сільської ради не поступали. Згідно довідки КНП «Перечинська лікарня» Перечинської міської ради [PERSON] на диспансерному обліку в лікаря нарколога/психіатра не перебуває. На засіданні комісії [PERSON] не заперечила проти визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] .\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Враховуючи вищенаведене та те, що дитина [PERSON] та [PERSON] \~ малолітній [PERSON] проживає із своїм батьком, який просить визначити місце проживання такого разом з ним, проти чого не заперечує у своєму висновку служба у справах дітей, а також мати дитини, тому суд вважає, що позовна заява у цій частині є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Крім цього встановлено, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, враховуючи те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання малолітнього сина. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 183 цього Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Таким чином, враховуючи наведене, вимоги ч. 1 ст. 182 СК України, а також те, що достовірних відомостей про заробіток (дохід) відповідача у суду немає, тому виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд вважає за можливим визначити розмір аліментів на утримання дитини у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судові\~ витрати\~ підлягають\~ стягненню\~ з\~ відповідача,\~ що\~ відповідає положенням ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved