Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

Позивач звернувя до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 08.06.2017 позивач та відповідачка уклали шлюб, який 16.09.2022 Пирятинським районним судом Полтавської області розірваний. За час спільного життя подружжя придбало у власність 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі продажу частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд від 03.12.2018, посвідченого Запорожець І.П., приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області. Відповідно до п. 5 даного договору покупець стверджує, що набуває майно за спільні кошти подружжя, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, про що є заява згода чоловіка [PERSON] на купівлю, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. 03.12.2018 по реєстру № 1246 і про що відомо продавцю. Крім того, заява про згоду другого з подружжя на укладання договору серії ННМ 326621 оформлена окремо. Відповідачка [PERSON] намагалась оскаржити в частині п. 5 договору купівлі продажу частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд від 03.12.2018, посвідченого Запорожець І.П., приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області. 23.05.2023 Пирятинським районним судом Полтавської області винесено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець І.П. про визнання недійсним окремої частини правочину, яким у задоволенні позову відмовив. Судом в ході розгляду справи встановлені інші факти, які були досліджені судом та не підлягають доказуванню. Так, судове рішення містить таке: «Досліджена у судовому засіданні заява [PERSON] про згоду другого з подружжя на укладення договору вказує на те, що гроші, які витрачалися на придбання частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами розташованими у [ADDRESS] є їхньою з [PERSON] спільною сумісною власністю. Придбане майно буде об`єктом прав спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу» Відповідач [PERSON] намагалась довести суду та спростувати цей факт, але суд в рішенні зазначив: «Проте, суд не може погодитися з доводами представника позивача та свідків щодо надання коштів у борг на придбання нерухомого майна з огляду на наступне. Свідки є рідними донькою та сином позивачу [PERSON] і не виключається можливість їхнього упередженого ставлення до спору. Окрім цього, свідки вказали, що надавали кошти на придбання будинку, проте, їхні покази спростовуються змістом розписок, де жодного слова про позику на придбання нерухомого майне не йдеться. Вказана сума коштів у розписках могла бути використана на будь - які інші потреби позивача чи відповідача.», а також «Таким чином, позивачем та її представником не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру». [PERSON] підтверджує, що майно придбано у період перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] та за спільні кошти подружжя, так як подружжя мало дохід та мало на меті від отриманих коштів придбати власне житло, тому дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить подружжю в рівних частинах. Отже, [PERSON] вважає, що спірний будинок придбаний під час перебування у шлюбі, за спількі кошти подружжя, тому є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними. [PERSON] , позивач у справі, після розлучення пішов з дому, залишивши всі речі. Крім того, після вторгнення російської федерації на територію України, [PERSON] виїхав із неповнолітнім сином за кордон, а [PERSON] , відповідач у справі, в цей час скориставшись відсутністю колишнього чоловіка, ініціювала штучний позов, яким намагалась ввести суд в оману та позбавити [PERSON] права сумісної власності на частину будинку. Більш того, 10.10.2023 з отриманих судових документів [PERSON] дізнався про те, що [PERSON] ввела в оману ЦНАП та подала заяву, як єдина власниця будинку на зняття з реєстрації [PERSON] та його неповнолітньоого сина, фактично виселивши їх з будинку, заблокувавши доступ до їх особистих речей, які залишились в будинку на час, коли батько із сином виїхали за кордон, чим незаконно позбавила права на користування своєю часткою будинку. За цих підстав [PERSON] не має фізичного доступу до будинку. З урахуванням значення загальної площі житлового будинку (1/2 частка від загальної площі 110,4 кв.м.), ймовірне значення ціни 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] може становити з округл (до сотень): 575200,00 грн (п`ятсот сімдесят п`ять тисяч двісті гривень 00 коп). Купівля - продаж частини будинку за домовленістю сторін вчинялась за 212050 грн, що підтверджується в п. 4 договору купівлі-продажу частки. На даний час оціночна вартість житлового будинку від 03.12.2018 1/2 частки будинку становить 575200,00грн. Тож, половина від ймовірної ціни 1/2 частки житлового будинку належить [PERSON] та складає 287600 гривень 00 копійок. [PERSON] - позивач у справі не заперечує проти компенсації на свою половину коштів від 1/4 частки спірного будинку, якщо відповідач [PERSON] вважає такий спосіб захисту відповідача [PERSON] прийнятним. Також [PERSON] - позивач у справі зазначає, що спірна частина будинку є цілком подільна річ, має загальну площу 110,4 кв м, житлову площу 62,3 кв м у кількості 4 кімнати, що дозволяє співвласникам позивачу [PERSON] займати 2 кімнати, відповідно і відповідачу [PERSON] також займати 2 кімнати, що відповідає рівним часткам. [PERSON] зазначає, що як співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. З огляду на зазначене позивач просить задовольнити позовну заяву та визнати за [PERSON] право власності на половину 1/2 частки будинку, придбаного в шлюбі, розташованого за Пирятин, [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні заявила, що позов не визнає, оскільки житло було придбано не за спільні кошти, позивач це замовчує, в неї був попередній договір купівлі - продажу і нею особисто внесено перший внесок в сумі 1000 доларів США. Крім цього в неї була розстрочка на купівлю пів будинку. На купівлю кошти позичили її діти, за борговою розпискою кошти вони не віддали. Тому просила відмовити в позові в повному обсязі, оскільки фактично майно придбано за кошти дітей, які ще не повернуті. Представник відповідачки - адвокат Ковтун М.В. заявив, що сам по собі факт придбання майна у шлюбі не є безумовною підставою для визнання його спільною сумісною власністю подружжя. В даному випадку існує та обставина, що остаточно це майно придбано і оформлено в період шлюбу, проте необхідно з`ясувати джерело походження коштів за які його було придбано. Оскільки відповідачкою було укладено попередній договір ще до укладення шлюбу з позивачем, відповідачкою одноособово був сплачений аванс в розмірі 1000 доларів США. Відносно походження коштів позивач не надав доказів, що майно придбано за спільні кошти подружжя. З огляду на зазначене просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 24 жовтня 2016 року [PERSON] уклала з [PERSON] попередній договір, за умовами якого вона зобов`язалась у строк не пізніше 30 жовтня 2018 року укласти основний договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у [ADDRESS] , на умовах, визначених попереднім договором. При укладенні попереднього договору внесла майбутньому продавцю аванс у розмірі 1000 доларів США. Іншу суму у розмірі 4600 доларів США покупець мала сплатити у день підписання договору визначеному у п. 1 Попереднього договору (не пізніше 30.10.2018 року) (а.с. 70). 08 червня 2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (а.с. 10). 16 вересня 2022 року рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 03 грудня 2018 року [PERSON] уклала з [PERSON] основний договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у [ADDRESS] (а.с. 11). З огляду на те, що на час укладення основного договору [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , до пункту 5 основного договору було включено абзац 3 наступного змісту: «Продавець стверджує, що набуває майно за спільні кошти подружжя, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, про що є заява-згода чоловіка [PERSON] на купівлю, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. 03.12.2018 по реєстру №1246, і про що відомо Продавцю.» (а.с. 11-зворотня сторона). Досліджена у судовому засіданні заява [PERSON] про згоду другого з подружжя на укладення договору від 03.12.2018 вказує на те, що гроші, які витрачалися на придбання 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами розташованими у [ADDRESS] - є їхньою з [PERSON] спільною сумісною власністю. Придбане майно буде об`єктом прав спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу (а.с. 12). Тобто на момент купівлі вказаного майна відповідача [PERSON] була обізнана про правовий режим володіння такого майна, жодних заперечень або застережень про те, що придбане майно є її особистою власністю даний договір купівлі - продажу не містить. Судом також встановлено, що рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 23.05.2023 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним окремої частини правочину, а саме абзацу 3 пункту 5 договору купівлі - продажу від 03 грудня 2018 року, посвідченого нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Запорожець І.П. по реєстру №1247, відмовлено, яке постановою Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року залишено без змін (а.с. 78-85). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідачка у судовому засіданні та її представник вказали, що для половини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у [ADDRESS] , 11 листопада 2018 року [PERSON] взяла в борг у свої дітей - [PERSON] та [PERSON] грошові кошти, які використала для проведення остаточного розрахунку при укладенні основного договору купівлі-продажу, який було укладено 03 грудня 2018 року. Також нею було внесено аванс у розмірі 1000 доларів США при укладенні попереднього договору з продавцем 24.10.2016. Відповідачка та її представник, наполягали на тому, що спірну частину будинку було придбано, хоча і в період шлюбу, однак за кошти відповідачки, зокрема, позичені у [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується розписками, та які не повернуті позичальникам. Вказаним доводам позивачки та розпискам надано правову оцінку у рішенні Пирятинського районного суду Полтавської області від 23.05.2023, а тому дане рішення має преюдиційне значення в даній справі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять доказів того, що частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого у [ADDRESS] , придбано за особисті кошти відповідачки. Відповідачкою презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (спірну половину будинку) не спростована. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно придбане в період зареєстрованого шлюбу, за згодою позивача, а тому воно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачкою не надано, у тому числі не доведено факту внесення частини особистих коштів на придбання половини будинку. Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі спільної сумісної власності подружжя, якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, суд приходить до висновку, що половина спірного будинку належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу саме в порядку поділу сумісної власності подружжя. Враховуючи надані сторонами докази, а також те, що відповідачкою не ставилось питання про відступлення від рівності часток, суд при ухваленні рішення виходить з того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними та не вбачає підстав для відступлення від рівності часток подружжя. З огляду на викладене позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з огляду на задоволення позовних вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2876грн.

Outcome: approved