Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідачів на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» суму відшкодування у порядку регресу в розмірі 8 500 000, 00 грн та судові витрати, понесені зі сплатою судового збору у розмірі 127 500, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року у справі № 756/11950/19 позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про визнання незаконним та скасування рішення учасника, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволені частково: змінено дату звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» з 20 червня 2019 року на 01 листопада 2020 року і формулювання підстав звільнення з «відповідно до п. 5.3 Контракту № 1 від 01 листопада 2018 року, укладений з директором ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] , та п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України» на «у зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України», стягнуто з Товариства на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 940 000, 49 грн, допущене негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 180 000, 00 грн. Не погоджуючись із згаданим рішенням суду першої інстанції, [PERSON] , 19 травня 2021 року подав оскаржив рішення Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 756/11950/19 (провадження № 22-ц/824/9139/2021) затверджено мирову угоду, укладену 05 липня 2021 року між ДК «Газ України», ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та [PERSON] . Відповідно до згаданої мирової угоди, Товариство зобов`язується змінити дату звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» з 20 червня 2019 року на 01 листопада 2020 року і формулювання підстав звільнення з «відповідно до п. 5.3 Контракту №1 від 01 листопада 2018 року, який укладений з директором ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] , та п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України» на «у зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України» та сплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу при звільненні у розмірі 8 500 000, 00 грн. (за вирахуванням суми у розмірі 180 000, 00 грн, сплаченої [PERSON] 26 квітня 2021 року, у зв`язку з негайним виконанням рішення Оболонського районного суму міста Києва від 22 березня 2021 року). А [PERSON] повністю відмовляється від позовних вимог у справі №756/11950/19. На виконання рішення Оболонського районного суму міста Києва від 22 березня 2021 року (щодо негайного виконання) позивач 26 квітня 2021 року сплатив [PERSON] 144 900, 00 грн (з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору), а на виконання мирової угоди від 05 липня 2021 року, затвердженої ухвалою Київського апеляційного суду - від 04 серпня 2021 року у справі №756/11950/19, - 25 серпня 2021 ролку сплачено 6 697 600, 00 грн (з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Всього позивачем сплачено [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні - 6 842 500, 00 грн (з врахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Таким чином незаконне звільнення [PERSON] відбулось на підставі рішення учасника Товариства від 19 червня 2019 року № 39 про звільнення, яке підписано головою правління НАК «Нафтогаз України» - [PERSON] , а відповідний наказ Товариства від 19 червня 2019 року № 66-К - тимчасово виконуючою обов`язки директора - [PERSON] , відповідно у них виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У своєму відзиві представник відповідача [PERSON] - [PERSON] не визнав позов, заперечував проти його задоволення, вказуючи, що позивач порушив строки позовної давності для звернення до суду з метою стягнення шкоди - один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди - строк позовної давності для звернення до суду за стягненням шкоди у порядку, визначеному ст. 134 КЗпП України, у частині 144 900, 00 грн сплив - 27 квітня 2022 року, у частині 6 697 600, 00 грн - 26 серпня 2022 року. При цьому жодний правовий акт не передбачає автоматичне призупинення, продовження чи поновлення строків позовної давності, для звернення до суду, визначених ст. 233 КЗпП України після завершення дії відповідного карантину. Отже, позивач не скористався своїм правом звернення до суду у межах встановленого законодавством строку позовної давності, а також не скористався можливістю для поновлення строку позовної давності, тому сторона відповідача заявляє про застосування наслідків пропуску строку позовної давності і просить відмовити у задоволенні позову. Також у відзиві вказано, що, згідно з підпунктом 10.2.6 Статуту Товариства до виключної компетенції загальних зборів учасників належить обрання та припинення повноважень Директора Товариства, тобто виключно ДК «Газ України» як єдиний учасник Товариства одноособово приймає рішення з питань, що належить до компетенції загальних зборів учасників Товариства. Законодавство і Статут не передбачають прийняття у даному випадку будь-яких додаткових документів / рішень (зокрема наказів, розпоряджень тощо) директором та / або іншими посадовими особами Товариства до вже прийнятого рішення загальних зборів учасників, яке, окрім іншого, є виключною компетенцією загальних зборів Товариства. Тобто ані Контракт, ані Статут Товариства не наділяють директора (або тимчасово виконуючого обов`язки директора) на прийняття таких рішень, тому наказ по особовому складу від 19 червня 2019 року № 66-К, підписаний тво директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] , оскільки тво директора не має повноважень на звільнення його директора), не породжує правових наслідків та не може вважитися підставою для звільнення. Видаючи наказ по особовому складу, відповідач [PERSON] не могла завдати шкоди позивачеві, третім особам, оскільки підписаний документ жодним чином не встановлює, не змінює, не припиняє будь-яких правовідносин. Мирова угода укладалася і підписувалися позивачем у момент, коли відповідач [PERSON] вже не працювала директором ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», оскільки з 24 травня 2020 року склала свої повноваження, відповідно до рішення загальних зборів Товариства № 107 від 21 травня 2020 року. Тому відповідач не має жодного відношення до тих умов, на які позивач самостійно погодився у спорі з [PERSON] у справі № 756/11950/19, тобто зобов`язання виплатити йому 8 500 000, 00 грн. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у відзиві не визнала позов і заперечувала проти його задоволення, також наголосила на пропуску строку позовної давності позивачем і просила застосувати його наслідки - відмовити у задоволенні позову, вказавши, що позивачеві стало відомо про заподіяну шкоду з моменту затвердження мирової угоди 04 серпня 2021 року, а отже строк позовної даності для звернення до суду з позовом про відшкодування у порядку регресу закінчився 04 серпня 2022 року. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском зазначеного строку. Таким чином оскільки позивач у позовній заяві не наводив причини пропуску строку, не просив суд визнати причину пропуску строку, передбаченого законодавством для звернення до суду з такою вимогою, поважною та не заявляв клопотання про його поновлення, можна зробити висновок, що позовна давність позивачем пропущена. Також представник вказала, що позивачем не надано суду жодних належних, допустимих доказів у встановленому законом порядку на підтвердження визнання вини саме [PERSON] у незаконному звільнені. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності всіх складових цивільно-правової відповідальності саме [PERSON] у завданні шкоди. Доказів на підтвердження проведення службової перевірки по факту службової недбалості відповідачів позивачем також надано не було. Крім цього, на час звернення до суду позивача до [PERSON] останній не займає посаду Голови правління ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» - Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України», на час розгляду справи не є службовою особою, що є обов`язковою умовою повної відповідальності, передбаченої п. 8 ст.ст. 134, 237 КЗпП України, а тому на нього не може бути покладена вказана відповідальність. Також [PERSON] не був залучений в якості співвідповідач чи третьої особи у справі № 756/11950/19 про звільнення [PERSON] , а його вина в ухвалі Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року про затвердження мирової угоди не встановлена, рішення у справі № 756/11950/19 не мають для [PERSON] преюдиційного значення. Оскільки юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи виключно в розмірі встановленому законом (частина перша статті 1191 ЦК України), то позовні вимоги позивача у розмірі 8 500 000, 00 грн не підлягають задоволенню, оскільки виходять за межі середнього місячного заробітку, а їх розрахунок не ґрунтується на нормах трудового законодавства. Представник позивача у відповіді на відзив відповідача [PERSON] заперечувала проти його доводів, зазначивши, що моментом початку перебігу строку звернення з позовом до відповідача щодо стягнення шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення [PERSON] є дата підписання акту від 01 грудня 2023 року № 05-21/9 планової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» з 16 серпня 2018 року по 30 червня 2023 року, який складений Державною аудиторською службою України та підписаний позивачем 13 грудня 2023 року. Акт від 01 грудня 2023 року № 05-21/9 складений за результатами проведення ДАСУ заходів державного фінансового контролю, відповідно до Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та постанови КМУ від 20 квітня 2006 року № 550 - інспектування у формі ревізії. Під час проведення планової виїзної ревізії ДАСУ було встановлено, що внаслідок звільнення [PERSON] , з порушенням трудового законодавства, протягом періоду, який підлягав дослідженню, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» сплачено кошти за рішенням суду, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 8 500 000, 00 грн, що призвело до втрат (збитків) фінансових (матеріальних) ресурсів позивача. Рішенням учасника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», ДК «Газ України» від 13 березня 2019 року № 24, [PERSON] тимчасово відсторонено від виконання (здійснення) повноваження директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на період з 14 березня 2019 року по 20 червня 2019 року, тобто з 13 березня 2019 року [PERSON] тимчасово був обмежений повноваженнями директора. У період, що зазначений у наказів № 21-К по особовому складу від 14 березня 2019 року, відповідач [PERSON] приступила до виконання обов`язків директора позивача відповідно до рішення учасника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» від 13 березня 2019 року № 24. На момент підписання рішення від 19 червня 2016 року № 39 відповідач [PERSON] був на посаді керівника вищого органу управління ДК «Газ України», голови правління НАК «Нафтогаз України», повноваження якого підтверджуються протоколом засідання правління ПАТ НАК «Нафтогаз України» № 111 від 04 березня 2019 року, де визначено, що ДК «Газ України» являється єдиним учасником ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», а правління НАК «Нафтогаз України» - вищим органом управління ДК «Газ України». Рішення правління є підставою для оформлення рішень учасника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за підписом керівника вищого органу управління ДК «Газ України», яким є голова правління НАК «Нафтогаз України», а тому відповідач [PERSON] як посадова особа ніс повну матеріальну відповідальність перед позивачем, що також підтверджується повноваженнями ст. ст. 134, 237 КЗпП України, якими передбачена повна матеріальна відповідальність службової особи, винної в незаконному звільненні працівника. Відповідач [PERSON] як посадова особа, яка підписала рішення № 39 від 19 червня 2019 року про звільнення працівника [PERSON] несе повну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку із оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Факт незаконності наказу та вина відповідача [PERSON] щодо звільнення [PERSON] встановлений при розгляді справи № 756/11950/19 та не потребують додаткового доказування. На час звільнення [PERSON] з посади відповідач [PERSON] займав посаду голови правління НАК «Нафтогаз України», і саме ним було підписано рішення № 39 від 19 червня 2019 року про звільнення [PERSON] , а отже [PERSON] був посадовою особою, яка наділена відповідними обов`язками та безпосередньою відповідальністю. Незаконне звільнення [PERSON] є причинно-наслідковим зв`язком між прямою дійсною шкодою, яку завдано [PERSON] позивачеві, і сума у розмірі 8 500 000, 00 грн була сплачена позивачем [PERSON] , згідно з мировою угодою від 05 липня 2021 року, яка затверджена Київським апеляційним судом 04 серпня 2021 року. Аналогічні доводи стороною позивача вказано щодо аргументів про пропуск строку позовної давності у відзиві відповідача [PERSON] . Також вказано, що на час підписання наказу про звільнення [PERSON] відповідач [PERSON] була посадовою особою - з повноваженнями директора, яка у період з 15 березня 2019 року по 20 червня 2019 року несла матеріальну перед позивачем за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку із оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу, факт незаконності наказу щодо звільнення [PERSON] встановлено при розгляді справи № 756/11950/19 та не потребує доведення, як і вина відповідача. Норми КЗпП України, якими встановлена повна матеріальна відповідальність службових осіб, винних у незаконному звільненні працівників (ст.ст. 134, 237 КЗпП України), не містить будь-яких обмежень, які би зменшували таку відповідальність у залежності від фактично відпрацьованого відповідною службовою особою часу. Встановлений Київським апеляційним судом факт незаконного звільнення [PERSON] та обґрунтованість розрахунку грошової компенсації за час вимушеного прогулу у розмірі 8 500 000, 00 грн, не потребують додаткового доказування та сумніву не підлягають. Адже суд, затверджуючи мирову угоду, перевірив її умови на відповідність чинному законодавству, зокрема, чи не позбавляється [PERSON] мировою угодою заробітної плати за час вимушеного прогулу, чи не звільняє ця угода винну особу від обов`язку відшкодувати заподіяну підприємству незаконним звільненням шкоду. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у запереченнях на відповідь сторони позивача на відзив вказала, що у позовній заяві позивач не зазначав таких підстав позову, як наявність Акту ДАСУ, не посилався на нього, як на доказ та не додавав такий акт до позовної заяви, а також не заявляв клопотання про його долучення до матеріалів справи як доказу, з обґрунтуванням причин, за яких такий доказ не міг бути поданий разом з позовною заявою. Позивач разом з відповіддю на відзив подав нові докази, а саме: лист від 27 серпня 2021 року; витяг з Акту планової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», з пропуском встановленого процесуальним законодавством строку. Однак, враховуючи, що позивач був стороною спору у справі щодо звільнення [PERSON] , стороною мирової угоди з [PERSON] та виплатив 25 серпня 2021 року [PERSON] кошти згідно з умовами мирової угоди, вищенаведені посилання позивача на Акт ДАСУ, як на підставу для звернення до суду, суперечать викладеним у позовній заяві обставинам та положенням законодавства. Позивач у відповіді на відзив зазначає, що Актом ДАСУ було встановлено факт завдання позивачу втрат (збитків) фінансових ресурсів позивача внаслідок звільнення [PERSON] та виплати йому позивачем 8 500 000, 00 грн. Разом з тим, з Акту ДАСУ не вбачається, що незаконне звільнення відбулось з вини [PERSON] та взагалі не досліджуються обставини звільнення. Так, в Акті ДАСУ зазначено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року у справі № 756/11950/19 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто на користь [PERSON] з позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 940 000, 49 грн. В подальшому, позивач та [PERSON] самостійно визначили умови мирової угоди та узгодили суму, що втричі перевищує суму, визначену судовим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року у справі № 756/11950/19. Окрім того, невідомо за яких саме обставин та чому позивач вирішив підписати з [PERSON] мирову угоду на суму, що втричі перевищує встановлену судом першої інстанції суму середнього заробітку. Таким чином, позивач добровільно визначив у мировій угоді суму коштів, що підлягала сплаті на користь [PERSON] у розмірі 8 500 000, 00 грн. При цьому, у разі незатвердження сторонами мирової угоди, суд апеляційної інстанції мав повноваження відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю і жодних збитків позивачу не було б завдано. Отже, Акт ДАСУ встановлює обставини, що свідчать про завдання збитків підприємству позивача саме внаслідок затвердження та виконання ним же мирової угоди, умови та обставини якої жодним чином не стосуються відповідача [PERSON] та не можуть бути перекладені на останнього як до винної особи, оскільки позивач добровільно погодився на умови мирової угоди та визначив розмір відшкодування. Відповідач [PERSON] на момент виникнення спірних взаємовідносин був головою колегіального органу - правління НАК «Нафтогаз України» та уповноваженим на виконання рішень правління, тобто у нього були відсутні повноваження на прийняття одноособового рішення про звільнення директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг». У додаткових поясненнях представник позивача узагальнила свої доводи на заяви по суті відповідача [PERSON] . ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 19 лютого 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 21 лютого 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 21 лютого 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 23 лютого 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у загальному позовному провадженні /т. І а. с. 85/. 29 березня 2024 року до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] та заяву про застосування строку позовної давності /т. І а. с. 99-105, 106-108, 109-121/. 01 квітня 2024 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав відзив у новій редакції /т. І а. с. 122-137/. 16 квітня 2024 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подала через Електронний суд відзив на позов /т. І а. с. 148-170/. 20 травня 2024 року засобами поштового зв`язку від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] , 03 червня 2024 року - на відзив відповідача [PERSON] 04 червня 2024 року за допомогою Електронного суду представник відповідача [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив позивача, зокрема заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимог до [PERSON] , зареєстровані у суді 05 червня 2024 року. 25 червня 2024 року представник позивача подала додаткові пояснення на заперечення відповідача [PERSON] 27 червня 2024 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні подав заперечення на відповідь позивача на відзив, зокрема просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Також ухвалою від 27 червня 2024 року суд закінчив підготовче провадження у справі і призначив до розгляду по суті. 23 липня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача на заперечення відповідача [PERSON] на відповідь на відзив. Представник позивача Лі Д. Д. у судовому засіданні позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі, з підстав, наведених у заявах по суті. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, просив відмовити, посилаючись на доводи, викладені у його заявах по суті. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] також заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити, посилаючись на доводи, викладені у її заявах по суті. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 15 серпня 2018 року рішенням засновника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», згідно з пунктом 6, уповноважено голову правління НАК «Нафтогаз України» [PERSON] або особу, яка виконує його обов`язки, підписати контракт з Директором Товариства [PERSON] на умовах, затверджених пунктом 4 цього рішення /т. І а. с. 7-8/. 17 серпня 2018 року наказом № 1-к «По особовому складу», за підписом Директора Волинця В., на виконання рішення НАК «Нафтогаз України» від 14 серпня 2018 року № 439 та рішення загальних зборів учасників ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» від 15 серпня 2018 року, [PERSON] приступає до виконання обов`язків директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трединг» з 20 серпня 2018 року за сумісництвом на неповний робочий день (2 години) з п`ятиденним робочим тижнем та оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу, з оплатою праці у розмірі 3 723, 00 грн у місяць, що встановлюється на період до початку операційної діяльності Товариства /т. І а. с. 9/. Рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 13 березня 2019 року директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] відсторонено від роботи з 14 березня 2019 року по 20 червня 2019 року /т. І а. с. 10/. 19 червня 2019 року [PERSON] звільнений з посади директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», згідно з наказом ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» № 66-К, відповідно до п. 5.3 Контракту №1 від 01 листопада 2018 року, пункту 8 частини першої ст. 36 КЗпП України, на підставі рішення учасника № 39 від 19 червня 2019 року /т. І а. с. 13/. Зазначений Наказ ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» № 66-К від 19 червня 2019 року про звільнення [PERSON] видано та підписано тимчасово виконуючою обов`язки директора [PERSON] /т. І а. с. 13/. [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», третя особа: АТ НАК «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року позов [PERSON] до Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України», ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», третя особа: АТ`НАК «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування рішення учасника, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково: змінено дату звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» з 20 червня 2019 року на 01 листопада 2020 року і формулювання підстав звільнення з «відповідно до п. 5.3. Контракту № 1 від 01 листопада 2018 року, який укладений з директором ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] , та п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України» на «у зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України». Стягнуто з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 940 000, 49 грн, витрати на правничу допомогу 5 000, 00 грн, судовий збір у розмірі 9 605, 00 грн /т. І а. с. 16-37/. Не погоджуючись із вказаним висновком суду першої інстанції, [PERSON] , 19 травня 2021 року подав апеляційну скаргу. Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року затверджено мирову угоду між Дочірньою компанією «Газ України» НАК «Нафтогаз України», ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», та [PERSON] визнано нечинним рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року у справі № 756/11950/19 та закрито провадження у справі /т. І а. с. 38-45/. Відповідно до змісту мирової угоди від 05 липня 2021 року сторони домовились про наступне : - ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» зобов`язується змінити дату звільнення [PERSON] з посади директора з 20 червня 2019 року на 01 листопада 2020 року і формулювання підстав звільнення з «відповідно до п. 5.3. Контракту N 1 від 01 листопада 2018 року, з директором ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та [PERSON] , та п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України» на «у зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України» та сплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу при звільненні у розмірі 8 500 000, 00 грн, а [PERSON] повністю відмовляється від позовних вимог у справі №756/11950/19. - [PERSON] гарантує що, з моменту виконання умов пункту 2 цієї Мирової угоди, не має та не матиме жодних майнових та немайнових претензій до Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг». - [PERSON] відмовляється від заявлених позовних вимог у справі № 756/11950/19 до Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» в повному обсязі, а також від стягнення судових витрат по даній справі. - [PERSON] , Дочірня компанія «Газ України» НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заявляють, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права чи охоронювані законом будь-які інтереси третіх осіб, в тому числі й держави, та що з наслідками закриття провадження у справі на підставі частини четвертої ст. 207 ЦПК України, у зв`язку з укладенням мирової угоди і затвердження її судом, передбаченими частиною другою ст. 256 ЦПК України, вони ознайомлені, ці наслідки є їм зрозумілими. Таким чином, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року у справі № 756/11950/19 визнано нечинним, [PERSON] відмовився від позову та сторони мирової угоди гарантували, що її зміст жодним чином не буде порушувати права третіх осіб. На виконання мирової угоди 25 серпня 2021 року на користь [PERSON] сплачено 6 842 500, 00 грн (з урахуванням податків), а всього сплачено 6 842 500, 00 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до п. 7.1. Статуту ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», засновником та єдиним учасником Товариства є ДК «Газ України». Рішенням учасника Товариства - ДК «Газ України» від 13 березня 2019 року № 24 [PERSON] обрана тимчасово виконуючою обов`язки (особою, яка тимчасово здійснюватиме повноваження) директора Товариства на період з 14 березня 2019 року по 20 червня 2019 року за сумісництвом. Пунктом 6.1. Статуту ДК «Газ України» передбачено, що вищим органом управління ДК «Газ України» є правління НАК «Нафтогаз України». Відповідно до п. 10.2.6 Статуту ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» обрання та припинення повноважень директора належить до компетенції загальних зборів. Пунктом 6 частини другої статті 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що до компетенції загальних зборів учасників, зокрема належать обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті Закону до компетенції загальних зборів учасників статутом товариства також може бути віднесено вирішення інших питань. Так, згідно з підпунктом 10.2.6 Статуту Товариства до виключної компетенції загальних зборів учасників належить обрання та припинення повноважень Директора Товариства. Тобто, враховуючи положення ст. 37 Закону та п. 10.14 Статуту Товариства, до виключної компетенції загальних зборів учасників належить обрання та припинення повноважень Директора Товариства. Рішення учасника Товариства - ДК «Газ України» від 19 червня 2019 року № 39 про звільнення [PERSON] з посади Директора Товариства відповідає вказаним нормам. При цьому, законодавство і Статут не передбачають прийняття у цьому випадку будь-яких додаткових документів / рішень (зокрема наказів, розпоряджень тонкі директором та/або іншими посадовими особами Товариства до вже прийнятого рішення загальних зборів учасників, яке, окрім іншого, є винятковою компетенцією загальних зборів Товариства, і не наділяє директора (або тимчасово виконуючого обов`язки директора) на прийняття подібних рішень. Відповідно до п. 2 Протоколу засідання правління НАК «Нафтогаз України» № 111 від 04 березня 2019 року (у редакції чинній станом на 19 червня 2019), рішення ДК «Газ України», як єдиного учасника товариства з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників Товариства приймаються вищим органом управління ДК «Газ України» - правлінням «Нафтогаз України» та підписуються головою правління НАК Нафтогаз України, або особою, яка виконує його обов`язки. Так, на момент підписання рішення від 19 червня 2019 року № 39 відповідач [PERSON] був на посаді керівника вищого органу управління ДК «Газ України», голови правління НАК «Нафтогаз України», повноваження якого підтверджується протоколом засідання правління публічного акціонерного товариства НАК «Нафтогаз України» № 111 від 04 березня 2019 року, тобто головою колегіального органу. Таким чином, рішення колегіального органу - правління НАК «Нафтогаз України» - є підставою для оформлення рішень учасника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг». Відповідач [PERSON] мав повноваження на виконання рішень Правління НАК «Нафтогаз України» та на підписання відповідних документів, а не на прийняття одноособових рішень про звільнення чи призначення керівника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг». Таким чином, 18 червня 2019 року рішенням правління НАК «Нафтогаз України» № 313 за наслідками заслуховування доповіді директора з інтегрованого газового бізнесу, правлінням погоджено рішення ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», як єдиного учасника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» про припинення Контракту від 01 листопада 2018 року № 1 з директором ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] та звільнення його з посади (за підп. 5.3.1 Контракту; п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України). Далі, на виконання рішення колегіального органу - Правління НАК «Нафтогаз України» 19 червня 2019 року відповідач [PERSON] підписала рішення єдиного учасника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» - ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» № 39 - припинити 20 червня 2019 року Контракт № 1 від 01 листопада 2018 року, який укладено з директором ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] , та звільнити останнього з посади директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», відповідно до пункту 5.3 цього Контракту та п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. 19.06.2019 наказом № 66-К тимчасово виконуючої обов`язки директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] , директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», 20 червня 2019 року звільнено відповідно до пункту 5.3 Контракту № 1 від 01 листопада 2018 року, який укладено з директором ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» [PERSON] , та п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Таким чином, 19 червня 2019 року відповідач [PERSON] підписав рішення єдиного учасника ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» - ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» №39 на виконання рішення колегіального органу - протоколу правління НАК «Нафтогаз України» від 18 червня 2019 року № 313 про звільнення [PERSON] . В подальшому, [PERSON] звільнено Наказом № 66-К від 19 червня 2019 року за підписом відповідача [PERSON] , який не скасовано ні рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року, ні затвердженою судом апеляційної інстанції мировою угодою, оскільки позивач та [PERSON] уклали мирову угоду, за змістом якої останній повністю відмовився і від позову, і від претензій до позивача та третіх сторін. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону, або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з вимогами ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу; такий обов`язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону. Можливе притягнення до матеріальної відповідальності як при умислі на порушення закону, так і при необережності. Відповідно до статті 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2001 року затверджено мирову угоду між Дочірньою компанією «Газ України» НАК «Нафтогаз України», ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», та [PERSON] визнано нечинним рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року у справі № 756/11950/19 та закрито провадження у справі, і зокрема, відповідно до змісту мирової угоди від 05 липня 2021 року сторони домовились про те, що [PERSON] відмовляється від заявлених позовних вимог у справі № 756/11950/19 до Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» в повному обсязі, а також від стягнення судових витрат по даній справі. Таким чином, встановлені обставини вказують, що позивачем не доведено персональної вини, як у формі умислу так і у формі необережності, [PERSON] та / або [PERSON] при звільненні [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, підстав для стягнення з відповідачів матеріальних збитків у порядку регресу немає, оскільки позивачем не надано жодних належних, допустимих доказів у встановленому законом порядку на підтвердження наявності їхньої вини у завданні шкоди. Окрім цього, слушними є доводи представників відповідачів щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні [PERSON] , який визначений рішенням суду першої інстанцій у сумі 2 940 000, 49 грн, а сторони мирової угоди самостійно та безпідставно збільшили до 8 500 000, 00 грн. Також позивачем не надано в установленому законом порядку жодного доказу щодо обставин, при яких він погодився на укладення мирової угоди з [PERSON] . Відповідно до частини четвертої ст. 82 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач, укладаючи мирову угоду, затверджену ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року, зазначив про добровільне виконання взятих на себе зобов`язань та відсутність третіх осіб, на яких впливає укладення даної мирової угоди. Позивач будучи достовірно обізнаним про те, що вказані рішення суду будуть впливати на права та обов`язки [PERSON] і [PERSON] при вирішенні питання про відшкодування шкоди у порядку регресу не заявив суду про необхідність долучення їх до участі у справі у якості третіх осіб. Оскільки ані [PERSON] , ані [PERSON] не брали участі у розгляді справи № 756/11950/19, рішення у справі не мають для них преюдиційного значення, відповідно до частини другої ст. 82 ЦПК України при розгляді цієї справи про відшкодування шкоди у порядку регресу. Ухвала Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року, якою затверджено мирову угоду між ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», та [PERSON] не містить жодного розрахунку. З тексту ухвали та мирової угоди неможливо встановити, яким чином проводився вказаний розрахунок. Законодавство передбачає матеріальну відповідальність за незаконне звільнення у межах середнього місячного заробітку, а умови мирової угоди затвердженої між [PERSON] та позивачем виходять за межі середнього місячного заробітку, отже сума шкоди не є обґрунтованою та не підлягає відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Разом з тим, відповідно до встановленого законом порядку розрахунку, розмір середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу складає 2 940 000, 49 грн, що підтверджуються розрахунком Оболонського районного суду міста Києва у рішенні від 22 березня 2021 року, а тому позовні вимоги у розмірі 8 500 000, 00 грн виходять за межі визначені трудовим законодавством та не підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.п. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до абз. 3 пункту 2 вказаної ї постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. У відповідності до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Згідно з п.п. «б» п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 522/4619/16-ц (провадження № 14-634цс18) зроблено висновок, що «стаття 132 КЗпП передбачає матеріальну відповідальність у межах середнього місячного заробітку і не містить випадків повної матеріальної відповідальності. Вичерпний перелік випадків повної матеріальної відповідальності передбачений статтею 134 КЗпП. Таким чином, оскільки юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи виключно в розмірі встановленому законом (частина перша статті 1191 ЦК України), то позовні вимоги позивача у розмірі 8 500 000, 00 грн не підлягають задоволенню, оскільки виходять за межі середнього місячного заробітку, а їхній розрахунок не ґрунтується на нормах трудового законодавства. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги безпідставні, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову. Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження 14-306цс18), а саме, про те, що встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, дійшов висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяви представників відповідачів про застосування строків позовної давності суд відхиляє. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed