Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-02 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. 01.07.2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у загальній сумі 27 220 грн посилаючись на те, що 11.12.2020 року сторони уклали Кредитний договір № 201211-004, шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 25 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит кредитодавцю та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором. Строк дії договору до 11.12.2021 року, відсотки за користування кредитом - 5,9% - щомісячно, одноразова комісія за видачу кредиту у розмірі 5,9% та становить 1 475 грн. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитні кошти на умовах передбачених договором, проте, своїх зобов`язань за договором [PERSON] не виконала в повному обсязі, в зв`язку з чим станом 22.04.2024 за нею виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 27220 грн, з яких 14045 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13175 грн - заборгованість за простроченими відсотками, яку просить стягнути позивач, а також понесені ним судові витрати по справі в розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи. Представник позивача у позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачу [PERSON] 05.07.2024 року була направлена ухвала про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви з додатками, яка їй була вручена 17.07.2024 року. ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03.07.2024 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. ІV. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 11.12.2020 року сторонами - ТОВ «Кредитсервіс» та [PERSON] було укладено кредитний договір №201211-004, шляхом переказу на банківську карту відповідача вказаної у договорі суми в розмірі 25000 грн, з урахуванням одноразової комісії за видачу кредиту від початкової суми кредиту 5,9% (1475 грн), відсоткова ставка в місяць від початкової суми кредиту - 5,9%, реальна річна процентна ставка - 76,7%, сума щомісячного платежу - 3558,33 грн, з яких - 2083,33 грн - тіло кредиту, 1475 відсотки, строк дії договору до 11.12.2021 року (а.с. 28-30). Відповідно до п. 1.1., 1.2 Кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі вказаному у договорі на умовах строковості, зворотності, платності (надалі - кредит), а Позичальник зобов`язується повернути кредит кредитодавцю та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором. Кредит надається позичальнику шляхом перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника. Пунктом 2.2. Кредитного договору, позичальник зобов`язується повернути кредит та здійснити плату за його користуванням до закінчення строку дії Договору згідно графіку, передбаченого договором, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань. Пунктом 3.1, 3.2, 3.4 договору передбачено, що за користування кредитом позичальник виплачує кредитодавцю проценти, зазначені на першій сторінці договору. Плата за користування кредитом, вказана у договорі, нараховується щомісячно та розраховується від загального розміру кредиту. Крім щомісячних процентів, стягуються разові проценти вказані у договорі. Процентна ставка є фіксованою. Відповідно до п. 9.3. Кредитного договору, невід`ємною частиною цього договору є внутрішні правила надання фінансових послуг ТОВ «Кредитсервіс». Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил. Вказаний договір був підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора [NUMBER] (11.12.2020 18:02:15) (а.с.28). В паспорті споживчого кредиту, який підписаний відповідачем, теж міститься детальна інформація щодо укладення договору, зокрема інформація та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування (тип кредиту - кредит, сума кредиту - 25000 грн, строк кредитування - 12 місяців, мета кредиту- споживчі цілі), інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту (процентна ставка фіксована - 76,7% - річних, комісія за оформлення кредиту - 5,9% від суми кредиту, орієнтовна загальна вартість кредиту - 44175 грн), порядок повернення кредиту(кількість платежів - 12, розмір платежів - 3 558,33 грн), додаткова інформація (а.с.31-32). Відповідно до довідки ТОВ «Кредитсервіс» про укладення договору №22/04/-7 від 22.04.2024 року, яка підтверджує, що клієнт [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) здійснила підписання договору №201211-004 від 11.12.2020 року на суму 25000 грн з процентною ставкою 0,197% на день, в інформаційно-телекомунікаційній системі https://recredit.ua за допомогою одноразового ідентифікатора [NUMBER] 11.12.2020 18:02:15 (а.с.46). У відповідності до платіжного доручення 712 від 11.12.2020 року, ТОВ «Кредитсервіс» перерахувало [PERSON] на рахунок [NUMBER] у АТ КБ «Приватбанк» кредитні кошти в сумі 23 525 грн (а.с.52). Виписка по рахунку за кредитним договором №201211-004 від 11.12.2020 року містить інформацію щодо дати укладення кредитного договору(11.12.2020), строку погашення кредитного договору(11.12.2021), суми виданих коштів (25 000), дати здійснення платежів, суми здійснених платежів, з яких вбачається, що [PERSON] за вказаним договором здійснювала погашення заборгованості з 11.01.2021 по 16.07.2021 року, надалі платежі за договором не здійснювалися, станом на 22.04.2024 року сума заборгованості за відсотками становить - 13175 грн, за тілом кредиту - 14045 грн (а.с.45). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за відповідачем за кредитним договором №201211-004 від 11.12.2020 року за період з 11.12.2020 року по 22.04.2024 року виникла заборгованість в загальному розмірі 27220 грн, з яких 14045 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13175 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.53-54) . З матеріалів справи вбачається те, що ТОВ «Кредитсервіс» 10.05.2024 року зверталося до [PERSON] з досудовою вимогою щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором №201211-004 від 11.12.2020 року (а.с.49-50). V. Мотиви з яких виходить суд та норми права. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ЦК України. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно положень статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі. З огляду на зазначені норми права Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19. Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено договір про надання фінансових послуг (включно, мікропозики) укладається виключно в письмовій формі: у паперовому вигляді; у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг"; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/ або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію". Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 цього Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.3 ст.11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч.6 ст.11 вищевказаного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. За правилами ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В п. 1 ст. 629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В п. 1 ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12) та від 31.10.2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). VІ. Висновки суду. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на слідуюче. Судом встановлено, що відповідач шляхом підписання в інформаційно-телекомунікаційній системі за допомогою одноразового ідентифікатора уклала із позивачем кредитний договір №201211-004 від 11.12.2020 року, за умовами якого відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 25 000 грн, а саме: 23 525 грн шляхом перерахування на її картковий рахунок та із урахуванням стягнутої одноразової комісії за видачу кредиту в сумі 1475 грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, сума відсотків за користування кредитом в межах строку дії договору, тобто до 11.12.2021 року, складає 17 700 грн, що разом із тілом кредиту становить 42 700 грн, відтак, враховуючи, що відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитом фактично сплачені кошти в сумі 19905 грн, отже сума заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача становить 22 795 грн (42 700-19 905=22 795). Тому, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. VІІ. Судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 2028,60 грн. Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов такого висновку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що очікує понести 7 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в рамках договору 25-01/2023 від 25.01.2023 року про надання правової допомоги, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» та Адвокатським об`єднанням «Правовий діалог», які і заявив до стягнення з відповідача. На підтвердження понесення витрат на оплату професійної правничої допомоги позивач надав такі докази: договір про надання правової допомоги 25-01/2023 від 25.01.2023 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» та Адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» (а.с.56-61); акт приймання-передачі справ на надання правової допомоги від 01.12.2023 року(а.с.66); акт №3 приймання-передачі наданої правової допомоги від 04.01.2024 року за договором 25-01/2023 від 25.01.2023 року, згідно якого послуги з правової допомоги надані в повному обсязі за підготовку та направлення/подачі однієї позовної заяви до Тисменицького районного суду стосовно [PERSON] в сумі 7000 грн(а.с.67); довіреність №2 від 05.01.2024 року, наданої директором ТОв «Кредитсервіс» адвокату Павленку С.В.(а.с.91) свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧН №000531 адвоката Павленка С.В.(а.с.92); платіжну інструкцію №1567 від 05.01.2024 року, де платник ТОВ «Кредитсервіс», отримувач Адвокатське об`єднання «Правовий діалог» на суму 7000 грн , призначення платежу: виплата правничої допомоги згідно акта №3 від 04.01.2024 року по договору про надання правничої допомоги №25-01/2023 від 25.01.2023 року(а.с.55). Даючи оцінку вищевказаному, суд виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. В частині 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19. У частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії,

Outcome: partial