Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-28 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 29.03.2024 року позивач через свого представника адвоката Думал О.С. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на кімнату [ADDRESS] , загальною площею 15,70 кв.м. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 18.07.2001 року він зареєстрований та проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач до житлового приміщення був вселений на підставі згоди відповідача та членів його сім`ї, його право на проживання в квартирі було визнано державними органами та проведена реєстрація місця проживання. Однак, в ордері № 63 від 18 січня 1999 року на вселення в житлове приміщення позивач не зазначений. Ордер був виданий на ім`я [PERSON] та членів його сім`ї (дружини і доньки). Право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] в Реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано. 06.06.2018 року позивачем було виготовлено технічний паспорт на квартиру. Таким чином, з 2001 року позивач постійно проживає та зареєстрований у вищевказаній квартирі, оплачує комунальні послуги. Саме на ім`я позивача відкрито рахунки по оплаті комунальних послуг, а саме: за опалення, водопостачання, вивіз ТПВ, газ, управління багатоквартирних будинків, що підтверджується численними квитанціями з 2008 по 2023 роки. Заяви, клопотання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак до суду не з`явився, про причини своєї неявки суд не сповістив, відзив на позовну заяву, письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову не надав. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 04.04.2024 року відкрито спрощене позовне провадження по справі. Фактичні обставини, встановлені судом. Так, з ордеру № 63 від 18 січня 1999 року на вселення в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що він виданий на ім`я [PERSON] та членів його сім`ї (дружини і доньки). З 18.07.2001 року позивач [PERSON] зареєстрований та проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач до житлового приміщення був вселений на підставі згоди відповідача та членів його сім`ї. У 2003 році на ім`я [PERSON] відкрито розрахункову книжку на оплату комунальних послуг за квартиру в [ADDRESS] . 06.06.2018 року [PERSON] виготовлено технічний паспорт на квартиру. Право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] в Реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав від 26.02.2024 року. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Статтею 328\~ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1ст.344\~ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, оскільки вселення до квартири з метою проживання, не є тотожнім з добросовісним заволодінням чужим майном, а відтак, відсутні правові підстави для набуття права власності позивачем на кімнату за набувальною давністю. Також суд звертає увагу позивача, що згідно з положеннями ст.\~48\~ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача. Крім того, судом встановлено, що позивачем пред`явлено позов до відповідача, який є неналежним відповідачем у справі, оскільки право власності на нерухоме майно ні за ким не зареєстроване, то належним відповідачем є відповідна територіальна громада. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч. 1, 5-7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Outcome: dismissed