Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання біржового контракту дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, що складається із земельної ділянки з кадастровими номером 0510100000020200020, розташованої за адресою: [ADDRESS] та 29/100 частки в праві власності на житловий будинок з прибудовами, загальною площею 63,1 м.кв., 1962 року побудови, сарая, огорожі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . За життя померлий склав заповіт на користь своїх дітей: [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці кожному. Спадщину після смерті батька позивачка прийняла шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. 30.05.2019 року приватним нотаріусом Домбровською І.Є. було відкрито спадкову справу про що до спадкового реєстру було внесено реєстраційний запис №64258674, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці було відмовлено, у зв`язку з тим, що нотаріусу позиваччкою був наданий як правовстановлюючий документ на будинок - біржовий контракт, який не відповідає вимогам законодавства, оскільки він не нотаріально посвідчений. З огляду на зазначене вище, позивачка зазначає, що вона позбавлена можливості реалізувати свої права на отримання спадщини та майнові права на 29/50 ( 1/2 від 29/100 ) частки житлового будинку з господарськими спорудами, тому була змушена звернутися до суду з даним позовом. 29.01.2024 року, ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та позивачу визначено строк для усунення виявлених недоліків. 06.02.2024 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 07.02.2024 року вищевказану цивільну справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого засідання. В ході проведення підготовчого розгляду, ухвалою суду від 29.02.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу копію спадкової справи № 64258674 від 30.05.2019 року, яка надійшла до суду 26.03.2024 року. Ухвалою суду від 05.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, проте його представник - адвокат Самородова О.П. подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також зазначила, що судові витрати пов`язані з розглядом справи просить залишити за позивачем. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, через судові повістки та оголошення на офіційному сайті Судової влади. Заяв та клопотань до суду не надав, про причини неявки не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позову не заперечив. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 25.10.1997 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, на Українській біржі нерухомості Вінницької філії, укладено біржовий контракт №609, договір купівлі-продажу 29/100 частки будинку по [ADDRESS] . Нотаріально договір не посвідчувався, однак сторони домовились про всі суттєві умови договору та відбулось його повне виконання. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , помер [INFO] . Як вбачається із заповіту від 29.05.2014 року серії ВТТ № 650465, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І, [PERSON] на випадок своєї смерті заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право за законом: - частку дочці - [PERSON] ; - частку сину- [PERSON] . Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І.Є. заведена спадкова справа №6/2019, після смерті [PERSON] , 1938 року народження. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки, розміром 0,0855 га., за кадастровими номером 0510100000020200020, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та належала йому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, Серії ВН № 156502, на праві спільної сумісної власності, та 29/100 частки в праві власності на житловий будинок з прибудовами, загальною площею 63,1 м.кв., 1962 року побудови, сарая, огорожі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно до кадастрового плану спадкодавець [PERSON] за життя, та спільний сумісний власник - [PERSON] розділили спільну сумісну земельну ділянку. За [PERSON] закріплюється 0,0276 га., а 0,0579 га., закріплюється за [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Домбровської І.Є. від 26.04.2023 року, відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, позивачці [PERSON] , а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку за адресою: [ADDRESS] , після померлого [PERSON] , в зв`язку з тим, що для оформлення спадщини їй було надано документ без дотримання існуючого на момент оформлення права власності на частину будинку законодавства - без нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу (а.с. 15). З матеріалів справи вбачається, що Біржевий контракт № 609 про купівлю - продаж нерухомості від 25.10.1997 року, зареєстрований Державним комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 25 листопада 1997 року за реєстр.№ 6660. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV (вступив в дію з 01.01.2013 року) визначена обов`язковість державної реєстрації прав на нерухоме майно. За змістом ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до положень ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. При цьому, п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, правовідносини щодо купівлі-продажу спірного майна виникли у 1997 році, тому для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Так, статтею 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Крім того, у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» вказано, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Разом із тим, згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 10 квітня 1998 року № 17-12/44 «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини). Якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно зі ст. 47 ЦК УРСР тягне недійсність договору. Також у вказаному роз`ясненні звертається увага на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених. Згідно зі статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК УРСР). Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини другої статті 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 101, 102, 105, 114, 226 ЦК ). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини другої статті 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до частини другої статті 47 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що між сторонами мав місце договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не був нотаріально посвідчений, як того вимагає частина перша статті 227 ЦК УРСР, але він був письмо укладений та зареєстрований Українською біржею нерухомості Вінницька філія та зареєстрований у Вінницькому міському бюро технічної інвентаризації. Обидві сторони умови договору виконали, однак нотаріально його не посвідчили, оскільки оформляючи його на біржі були ознайомлені із застереженням в договорі про те, що нотаріальному посвідченню він не підлягає Тому, суд вважає, що є підстави для визнання вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. Щодо вимоги позивача про визнання права власності на 29/50 (1/2 від 29/100) частки житлового будинку з прибудовами та визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, то слід зазначити наступне. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст. 1268 ЦК України). Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачка оформила свої права на частину спадкового майна, проте щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину на частину будинковолодіння та земельної ділянки, було відмовлено. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, позивачка не може реалізувати своє право розпорядження належним їй нерухомим майном, оскільки біржовий контракт не відноситься до правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, тому її право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом визнання права. На підставі частини першої ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вищевказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Ч. ст. 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно ч.4,5 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. На підставі частини першої ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Таким чином суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 13, 141 ЦПК України, за клопотанням сторони позивача, судові витрати підлягають залишенню за позивачкою. На підставі викладеного та

Outcome: approved