Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

04 серпня 2023 року позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольга Валеріївна, просила: «Встановити факт проживання [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] та [PERSON] однією сім`єю з квітня 2014 року по 7 грудня 2020 року, день смерті останньої.» Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з весни 2014 року проживала однією сім`єю з громадянкою [PERSON] , за адресою: кв. [ADDRESS] . З [PERSON] позивач спочатку просто були сусідами, проживали на одному поверсі та були подругами. На той час у позивача були складні сімейні обставини, вона розлучалась з чоловіком, їй не було де проживати та загалом потребувала моральної підтримки у зв`язку з сильним психологічним стресом. [PERSON] ж, у свою чергу, також потребувала моральної підтримки та фізичної допомоги, допомоги по господарству та піклування про неї. Так як у неї не було своїх дітей, то всю свою увагу та опіку вона направила на позивача, ставши їй і матір`ю і старшою сестрою. А позивач, в свою чергу, віддячувала їй піклуванням та всесторонньо підтримкою. Всі ці роки позивач дбала про фізичний та ментальний стан [PERSON] . В силу слабкого здоров`я, вона часто відвідувала лікарів. Маючи багато хронічних захворювань, [PERSON] потребувала по абсолютним показанням хірургічного втручання, як то заміна кристалика на оці і заміна колінного суглобу, та лікування у стаціонарному відділенні лікарні під час різних захворювань. Весь час, як у лікарні, так і вдома, позивач була поряд, піклувалася про хвору у післяопераційні періоди, надавала психо-емоційну підтримку та сприяла якнайшвидшому відновленню організму, забезпечувала ліками, перейняла на себе усі побутові справи для комфорту [PERSON] Весь час, аж до дня її смерті, вони жили однією сім`єю, як матір з донькою. Разом вели спільне господарство, разом святкували всі свята, ходили в гості та запрошували гостей до себе. У позивача залишилось багато спільних фото у різні періоди нашого життя. Вони мали спільний бюджет, з якого і оплачувались спільні витрати та покупки, невеликі, такі як продукти та різні побутові речі для господарства, а також більш вартісні. Вели спільне домогосподарство. Для комфортного проживання вони спільно придбали побутові речі: ортопедичний матрац, шафу для речей, пральну машину, пилосос. Також зробили капітальний ремонт у ванній кімнаті та замінили сантехніку, замовили виготовлення та монтаж пластикового вікна. Всі матеріали для ремонту позивач купила у магазині [PERSON] та здійснила і оплатила замовлення на їх встановлення та виконання інших ремонтних робіт. Також особисто з картки позивача оплачувались рахунки по отриманню комунальних послуг (електроенергія, квартплата, утримання прибудинкової території, газ та водовідведення). Восени 2020 року [PERSON] вирішила, що необхідно якимось чином задокументувати їхні відносини, і вони звернулись за консультацією до нотаріуса. Нотаріус порадила укласти договір довічного утримання. В цей день [PERSON] надала позивачу нотаріальне доручення, щоб позивач могла оформити всі належні документи для укладення такого говору та зібрати від її імені всі необхідні довідки для оформлення такого договору. Однак, на початку грудня 2020 року [PERSON] раптово захворіла. Її важкий стан потребував термінової госпіталізації. У лікарні [PERSON] діагностували короновірус (СОVID). Перебіг хвороби був дуже важкий, внаслідок чого [INFO] вона померла. Так як у померлої [PERSON] , крім позивача нікого близького не було, всю організацію поховання та всі витрати позивач взяла на себе: організувала місце на кладовищі, процедуру поховання та поминальний обід. Після цього, я так і продовжила проживати у квартирі [PERSON] , утримуючи її в належному стані. Також весь цей час після смерті [PERSON] , позивач слідкувала за її могилою, а у 2022 році поставила їй пам`ятник. Всі ці роки позивач була більше ніж подруга, вона була фактично членом сім`ї, донькою чи сестрою, якої у неї ніколи не було. Оскільки факт проживання однією сім`єю більше п`яти років може бути встановлено лише за рішенням суду, тому у позивача виникла необхідність для звернення до суду із вказаною заявою. 07 серпня 2023 року визначено суддю для розгляду справи та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 14 серпня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 31 серпня 2023 року на виконання вимог ухвали судді Дніпровського районного суду міста Києва від 14.08.2023 року, представник позивача - адвокат Боднарчук І.О. подала до суду заяву про усунення недоліків. 22 вересня 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. За змістом положень ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 20 жовтня 2023 року (вх.№53114) до Дніпровського районного суду міста Києва надійшов лист третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., якому остання просить розгляд справи проводити за її відсутності. 31 жовтня 2023 року (вх.№54864) до суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Боднарчук І.О. про виклик свідків. (а.с.81-83 т.1) 03 листопада 2023 року (вх.№55941) до Дніпровського районного суду міста Києва надійшов відзив представника відповідача - [PERSON] , за змістом якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що відповідно до усталеної судової практики та відповідно до пункту 9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, судам роз`яснено, що при встановленні судами факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до дня смерті (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати положення статті 3 Сімейного кодексу України, відповідно до якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а також те, що сім`я створюється на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 визначено, що членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. Враховуючи відсутність закріпленого на законодавчому рівні переліку доказів, які визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, вирішення питання про належність і достатність таких доказів є прерогативою суду при їх оцінці. Таким чином, незважаючи на відсутність у законодавстві чіткого переліку доказів, необхідних для доведення факту проживання фізичних осіб однією сім`єю, усталеною судовою практикою визначено, що такими доказами слугують будь-які докази, що можуть у своїй сукупності підтвердити те, що між такими особами було встановлено режим спільного проживання, особи вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали майно в інтересах сім`ї та у загальності мали між собою взаємні права та обов`язки, які притаманні сімейним. На думку відповідача, наведені позивачем [PERSON] докази у своїй сукупності не доводять, що між позивачем та [PERSON] існували відносини, притаманні сімейним протягом часу, вказаного у заяві, а саме: з квітня 2014 року по 07.12.2020, оскільки надані докази не підтверджують, що між нею та померлою існували сімейні відносини протягом п`ятирічного періоду і до дня смерті особи, який зазначається у заяві. 20 лютого 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Бондарчук І.О. підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, позовні вимоги просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. В процесі розгляду справи були допитані наступні свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок позивача [PERSON] показала, що позивач є її подругою та колегою, знайомі з 2013 року. Позивач у 2013 році також познайомила її з померлою [INFO] [PERSON] . Вони всі, у тому числі й [PERSON] працювали продавцями на базарі, однак у різних торгових точках. У квартирі [PERSON] вперше була в гостях у 2014 році на день її народження. Знає, що [PERSON] [INFO] , уродженка Димерівського району Київської області. Братів та сетер у неї не було. Свідку відомо, що позивачка розірвала шлюб зі своїм чоловіком та через безвихідну ситуацію, оскільки їй не було куди подітись, пішла жити в квартиру до [PERSON] Квартира [PERSON] розташована навпроти квартири позивачки, тобто на одному поверсі в тому ж самому будинку. Позивач проживала однією сім`єю разом з [PERSON] в квартирі, яка належала померлій, за адресою: [ADDRESS] . Позивач, починаючи з 2014 по 2020 доглядала з [PERSON] , допомагала фізично, морально та матеріально. Після смерті [PERSON] організацією похорон теж займалась позивач. Свідок позивача [PERSON] , яка є подругою позивача та була подругою померлої [PERSON] , показав, що з [PERSON] її познайомила позивач. Свідок неодноразово бувала в квартирі померлої, вперше - з нагоди дня народження [PERSON] , а в подальшому разів з десять загалом. Вона неодноразово привозила продукти харчування [PERSON] Квартира [PERSON] розташована навпроти квартири позивачки, тобто на одному поверсі в тому ж самому будинку. Позивач проживала однією сім`єю разом з [PERSON] в квартирі, яка належала померлій, за адресою: [ADDRESS] . Позивач, починаючи з 2014 по 2020 доглядала з [PERSON] , допомагала фізично, морально та матеріально. Після смерті [PERSON] організацією похорон теж займалась позивач. Свідок позивача [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивачки, показав суду, що позивач та [PERSON] , яка померла [INFO] , дуже сильно дружили. За життя [PERSON] хотіла переписати на позивачку квартиру, але не встигла, бо померла. [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] , в якій він проживав з позивачкою до їх розлучення. У позивачки двоє дітей від першого шлюбу. Після розірвання шлюбу у 2014 році свідок переїхав проживати до м. Богуслав, в квартирі [ADDRESS] залишилась проживати донька позивачки, а сама позивачка перейшла жити до [PERSON] . В квартиру [ADDRESS] . У грудні 2020 року позивач зателефонувала йому та повідомила про смерть [PERSON] . Оскільки він працює в морзі, то він зі своїми працівниками приїхав та забрав тіло [PERSON] в морг на кремацію. Вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.11 т.1). Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданим Дніпровською районною радою народних депутатів 26.12.1994 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , квартира зареєстрована в Київському БТІ і записана в реєстрову книгу за №615. (а.с.12 т.1) 29 серпня 2023 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольга Валеріївна, розглянувши заяву [PERSON] від 29.08.2023 року про відкриття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , письмово повідомила позивача про неможливість відкрити спадкову справу, оскільки нею пропущено строк для прийняття спадщини згідно ст.1270 Цивільного кодексу України, та позивачем не подано документів, що підтверджують факт постійного проживання зі спадкодавцем. [PERSON] роз`яснено право звернення до суду для відновлення строку для прийняття спадщини. (а.с.61 т.1) По даній справі позивач просить суд встановити факт її проживання з померлою [INFO] [PERSON] однією сім`єю з квітня 2014 року по [INFO] , день смерті останньої. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до усталеної судової практики та відповідно до пункту 9 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, судам роз`яснено, що при встановленні судами факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до дня смерті (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати положення статті 3 Сімейного кодексу України, відповідно до якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а також те, що сім`я створюється на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 визначено, що членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки». На підтвердження встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, сторона позивача надала ряд документів. Вивчивши матеріали справи, суд оцінив надані документи згідно ст.ст. 76-81 ЦПК України. Так, на підтвердження факту постійного проживання однією сім`єю [PERSON] та померлої [PERSON] , позивачем подано наступні докази: Копія довіреності від 11.11.2020, за якої [PERSON] уповноважила [PERSON] вчиняти від її імені дії щодо замовлення та отримання технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] в комунальному підприємстві Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та дії щодо укладання із суб`єктами оціночної діяльності з питань оцінки квартири. (а.с.19-20 т.1) Копії фотографій із спільним на них зображенням позивача та померлої [PERSON] (а.с.43-45 т.1) Копії договору-замовлення № 38153 (КВ-2020) від 30.11.2020, укладеного між КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та [PERSON] щодо технічної інвентаризації та паспортизації квартири [ADDRESS] (а.с.21 т.1) Копія акту від 20.12.2022, підписаного сусідами позивача на підтвердження того, що остання з 2014 року по день складання акту проживає у квартирі [ADDRESS] . (а.с.22 т.1) Копія акту приймання-передачі виконаних робіт б/н від 19.07.2019 щодо проведення сантехнічних робіт у квартирі [ADDRESS] (а.с.25-27 т.1) Копія видаткової накладної від 15.07.2019 ТОВ «ЕПІЦЕНТР» щодо купівлі [PERSON] товару для вантажоотримувача [PERSON] за адресою доставки: [ADDRESS] . При цьому номер будинку у квитанції не співпадає з номером будинку, в якому проживала [PERSON] (а.с.28 т.1) Копія акту приймання-передачі товару та послуг від 25.05.2020 щодо прийняття [PERSON] шафи за адресою: квартира [ADDRESS] та товарний чек на шафу. При цьому, сторона позивача так і не надала у судове засідання для огляду оригінал вказаного документу, оскільки через явні затертості та виправлення інформації про клієнта та адресу наданих послуг, у суду виникли сумніви у добросовісному здійсненні стороною позивача процесуальних обов`язків щодо подання доказів. Таким чином, суд критично ставиться до поданого доказу та не приймає його до уваги. (а.с.29 т.1) Копія договору підряду від 29.05.2020 № 01093-20.01 щодо виготовлення та монтажу металопластикових виробів у вищезазначеній квартирі. При цьому, сторона позивача так і не надала у судове засідання для огляду оригінал вказаного документу, оскільки через явні затертості та виправлення інформації про клієнта та адресу наданих послуг, у суду виникли сумніви у добросовісному здійсненні стороною позивача процесуальних обов`язків щодо подання доказів. Таким чином, суд критично ставиться до поданого доказу та не приймає його до уваги. (а.с.33-34 т.1) Копія свідоцтва про смерть [PERSON] від 08.12.2020 № 538261, виданий Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Копія договору-замовлення від 08.12.2020 на організацію та проведення поховання, довідки про поховання та накладної № 3 щодо передачі [PERSON] деталей пам`ятника. (а.с.13-15 т.1) Копії квитанцій про оплату комунальних послуг у квартирі [ADDRESS] (а.с.35-42 т.1). Оцінюючи досліджені подані [PERSON] письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вони не доводять юридичного факту існування між позивачкою та [PERSON] відносин, притаманних сімейним, на протязі часу, вказаного у заяві, а саме: з квітня 2014 року по 07.12.2020. Суд приймає до уваги пояснення позивача, покази її свідків в частині надання [PERSON] допомоги [PERSON] у придбанні ліків, продуктів харчування, у відвідуванні лікарень, однак дане свідчить про прояв [PERSON] турботи, поваги до людей похилого віку, прояв добросусідських відносин, дотримання певних моральних норм, а не про наявність в період 2014 -2020 років однієї сім`ї [PERSON] . Враховуючи викладене, вимоги діючого законодавства, надані сторонами докази в рамках позовних вимог та їх обґрунтувань, при наданні висновку по питанню - чи були в період 2014-2020 років позивач [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, суд виходить з визначення терміну «Сім`я», а саме, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності,

Outcome: dismissed