Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

У березні 2024 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Шмат Р.П. звернувся до суду з позовом про визнання за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 3/4 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 1974 року позивачка почала проживати у будинку [ADDRESS] (попередньо [ADDRESS] ), разом з батьками. [INFO] батько [PERSON] помер, а [INFO] померла мати [PERSON] . Після смерті батьків, позивачка залишилась проживати у даному будинку разом з ріднім братом [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої увійшов вказаний житловий будинок. У шестимісячний термін позивачка звернувшись до нотаріуса Червоноармійської державної нотаріальної контори разом із братом [PERSON] написали відмову від прийняття спадщини на користь своєї сестри [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації. Житловий будинок рахується за померлим батьком [PERSON] , спадщину після якого у вигляді 1/2 прийняли дочка [PERSON] , [INFO] - 1/4 частка будинку, оскільки дружина [PERSON] , [INFO] прийняла 1/4 частки будинку, а 1/2 частки будинку належала їй. Після смерті [PERSON] її частку у вигляді 3/4 прийняла дочка [PERSON] , оскільки [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини на її користь. Отже, за позивачкою у нотаріуса буде оформлено 1/4 частка (успадкована від батька), а на 3/4 частки позивачка вимушена визнавати за набувальною давністю. Позивачка більше 10 років проживає у будинку, здійснює ремонт та користується ним з надвірними будівлями, підтримує будинок за власні кошти та фактично користується ним. Сестра позивачки [PERSON] не може вчиняти будь-яких правочинів на підставі постанови Кабінету Міністрів України №187 від 03.03.2022, якою передбачається, що виконання будь-якого договору стороною якого є громадянин росії або юридична особа, яка має відношення до рф забороняється. Такі договори будуть визнаватися нікчемними. Ухвалою від 15.04.2024 відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Згідно ухвали суду від 17 червня 2024 року до участі в розгляді даної справи залучено в якості співвідповідачки [PERSON] . Ухвалою суду від 22.07.2024 підготовче провадження у справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Позивачка та її представник у судове засідання не з"явилися, останній надав суду письмове клопотання, в якому просить судове засідання проводити без їх участі. Позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задовольнити. Щодо винесення заочного рішення не заперечують. Представник відповідача - Пулинської селищної ради, у судове засідання не з"явився, від голови Пулинської селищної ради на адресу суду надійшла письмова заява, в якій просить розглядати справу без участі їх представника. Про задоволення даного позову не заперечують. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з"явилася, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідачка [PERSON] у судові засідання, призначені на 06.08.2024 та 20.08.2024 не з"явилася, в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України), відзив на позов, заяви про розгляд справи за її відсутності або відкладення розгляду справи у встановленому законодавством порядку до суду не надходили. З викладених обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення на підставі ст.280 ЦПК України, оскільки позивачка та її представник не заперечують проти такого вирішення справи. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, як кожному окремо та і в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За правилами ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 11.07.1974, [PERSON] належить домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.09.1950, батьками позивачки [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 26.02.1949, [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною (а.с.13). Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.11.1997, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Червоноармійськ Житомирської області, [PERSON] помер [INFO] , про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 52 (а.с.10). Відповідно до довідки № 416 від 07.03.2024, виданої виконкомом Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, на підставі погосподарської книги за 1996-2000 роки, померлий [PERSON] , [INFO] , на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (нова адреса - [ADDRESS] ). Разом з ним на день смерті та протягом шести місяців після смерті були зареєстровані: дочка [PERSON] , [INFO] , дружина [PERSON] , [INFO] (а.с.28). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.10.2013, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Червоноармійського районного управління юстиції у Житомирській області, [PERSON] померла [INFO] , про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 72 (а.с.11). Відповідно до довідки виконкому Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №415 від 07.03.2024, виданої на підставі погосподарської книги за 2011-2015 роки, померла [PERSON] , [INFO] , на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (нова адреса - [ADDRESS] ). Разом з нею на день смерті та протягом шести місяців після були зареєстровані: дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] (а.с.29). Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.10.2017, виданого Пулинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, [PERSON] помер [INFO] , про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 66 (а.с.12). Згідно довідки №414 від 07.03.2024, виданої виконкомом Пулинської селищної ради Житомирського району Житомирської області на підставі погосподарської книги за 2016-2023 роки, померлий [PERSON] , [INFO] , на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті та протягом шести місяців після смерті була зареєстрована сестра [PERSON] , [INFO] (а.с.30). Відповідно до довідки виконкому Пулинської селищної ради Пулинського району Житомирської області №3357 від 27.11.2019 виданої на підставі погосподарської книги за 1996-2000 роки, житловий будинок [ADDRESS] (попередня адреса: [ADDRESS] ), рахується за померлим [PERSON] (а.с.14). З витягу № 1800 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб Пулинської селищної ради від 21.11.2023, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Згідно довідки МСЕК серії ЖИК №057069 від 07.09.2004, [PERSON] є особою з інвалідністю І групи з дитинства (а.с.7). Із копії спадкової справи № 221/2013 вбачається, що до майна померлої [INFO] [PERSON] , 23.10.2013 заведена справа на підставі заяви дочки [PERSON] . У спадковій справі наявні заяви [PERSON] та [PERSON] від 11.10.2013, згідно яких останні відмовились від обов`язкової частки у спадщині після померлої матері [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину за законом, не видавалися. Відповідно до копії спадкової справи № 41/2018, до майна померлого [INFO] [PERSON] 20.03.2018 заведена справа на підставі заяви дочки [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину за законом, не видавалися. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити із того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 740/3305/20 зазначено, що сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26.05.2021 у справі №214/3083/18, від 24.06.2021 у справі №219/49/20, від 23.09.2021 у справі №206/1759/20. Як вбачається з пунктів 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Для правильного вирішення заявленого позову, необхідно також застосувати положення ЦК УРСР 1963 року та ЦК України, які регулюють порядок прийняття спадщини. Відповідно до\~частин 4,\~5 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності з 01.01.2004. Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст.100\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року) в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Відповідно до статтей 524-526\~ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини - останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 548\~ЦК УРСР визначено, що для отримання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належно спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. При цьому, згідно ст.549\~ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст.\~527\~ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Частинами 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частин 1, 6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього\~Кодексу.\~Заява про\~відмову від\~прийняття спадщини\~подається нотаріусу\~або в\~сільських населених\~пунктах -\~уповноваженій на\~це посадовій\~особі відповідного\~органу місцевого\~самоврядування за\~місцем відкриття\~спадщини. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). З досліджених у суді доказів вбачається, що позивачка та її мати [PERSON] після смерті [INFO] батька (чоловіка) [PERSON] фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, а саме будинком [ADDRESS] (на даний час [ADDRESS] ), оскільки проживали в ньому і вважаються такими, що прийняли спадщину у відповідних частках, до складу якої увійшов і будинок. Протягом шести місяців з часу відкриття спадщини [PERSON] та [PERSON] від своєї частки у спадщині не відмовились. [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої увійшла її частка на будинок. На час смерті [PERSON] проживала в будинку [ADDRESS] (на даний час [ADDRESS] ), де також були зареєстровані та проживали дочка - позивачка [PERSON] та син [PERSON] . 11.10.2013 [PERSON] та [PERSON] подали у встановлений законом спосіб заяви про відмову від обов`язкової частки у спадщині померлої матері [PERSON] , а тому їх частки у спадщині перейшли до іншого спадкоємця першої черги за законом, а саме - [PERSON] . Після смерті [PERSON] дочка [PERSON] прийняла спадщину, подавши 11.10.2013 відповідну заяву. Свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] позивачка [PERSON] та після смерті [PERSON] відповідачка [PERSON] не отримали, однак згідно вимог законодавства спадкове майно їм належить з часу відкриття спадщини (ст.548 ЦК УРСР, ст.1268 ЦК України). Викладене засвідчує, що позивачка [PERSON] на законних підставах, як співвласник, оскільки успадкувала частку будинку після смерті батька, проживає у будинку [ADDRESS] , ним володіє та користується, тобто має відповідний титул визначений законом, як спадкоємець. Також, позивачка обізнана, що іншим співвласником вказаного будинку, в порядку спадкування є її сестра [PERSON] , фактично на користь якої вона добровільно відмовилась від своєї частки у спадщині після смерті матері [PERSON] . За таких обставин, у позивачки [PERSON] відсутні такі ознаки як добросовісність та безтитульність володіння будинком, що унеможливлює застосування ст. 344 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а тому підстави для визнання за [PERSON] права власності на вказане житло за набувальною давністю, відсутні, у зв`язку з чим у задоволені позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed