Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

Позивачка звернулась\~до суду\~з даним\~позовом до\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~Ірпінська міська\~державна нотаріальна\~контора Київської\~області про\~визнання права\~власності на\~частину квартири\~в порядку\~спадкування за\~законом,\~посилаючись на\~те,\~що в\~спадковому реєстру\~Ірпінської міською\~нотаріальною конторою\~було відкрито\~спадкову справу\~№ 66549129,\~щодо спадкодавця\~ [PERSON] який\~помер [INFO] ,\~номер нотаріальної\~спадкової справи\~306/2020.\~До спадкової\~маси спадкодавця\~ [PERSON] ввійшла\~квартира [ADDRESS] ,\~загальною площею\~77,7\~кв.\~м.\~Дана квартира\~придбана за\~спільні кошти\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~які перебували\~у шлюбі\~та була\~зареєстрована на\~ім`я [PERSON] \~за згодою\~ [PERSON] .\~Між [PERSON] \~та [PERSON] \~договорів щодо\~поділу спільної\~сумісної власності\~і подружжя\~не укладалося.Таким чином, квартира [ADDRESS] , загальною площею 77,7 кв.м., яка зареєстрована за [PERSON] , була спільною сумісною власності подружжя, і з моменту її набуття частки подружжя становили: 1/2 частки належала [PERSON] та 1/2 належала [PERSON] . Після смерті [PERSON] 01.10.2020 року, [PERSON] , як дружина померлого подала заяву про прийняття спадщини, 09.10.2020 року у спадковому реєстрі було зареєстровано спадкову справу № 67128767, номер нотаріальної спадкової справи 306/2020. [INFO] померла [PERSON] при цьому їй не було видано свідоцтво про спадщину на 1/2 частини квартири. Після смерті [PERSON] [PERSON] подала до Ірпінської нотаріальної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за спадкодавцем [PERSON] . Після смерті [PERSON] було зареєстровано спадкову справу № 67128767 (номер нотаріальної справи 25/2021) та [PERSON] було подано заяву до Ірпінської державної нотаріальної контори по спадковій справі № 66549129, номер нотаріальної спадкової справи 306/2020 заяву про зменшення спадкової маси та видачу права власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , загальною площею 77,7 кв. та 1/4 квартири [ADDRESS] , загальною площею 77,7 кв. Проте державним нотаріусом Ірпінської міської нотаріальної контори Київської області Пласкоконь А.Ю. листом від 29.03.2021 року було відмовлено та не зменшено спадкову масу [PERSON] 01.10.2021 року Державним нотаріусом Ірпінської міської нотаріальної контори Київської області Пласкоконь А.Ю. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину лише на 1/2 квартири, як спадкоємцю майна [PERSON] при цьому, 1/2 частини свідоцтво про право на спадщину на іншу 1/2 частину майна було видано [PERSON] . Зважаючи на наведене, з врахуванням уточнення позовних вимог просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області Пласконь А.Ю. 01 жовтня 2021 року в спадковій справі №306/2020, яке зареєстроване в реєстрі за №3-1166, на імя [PERSON] , про спадкування нею 1/2 частки квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] , право власності на 1/4 квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за спадковою трансмісією після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , визнати за [PERSON] , право власності на 1/4 квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом. 23.12.2022\~року через\~канцелярію суду\~від [PERSON] \~надійшов письмовий\~відзив на\~позовну заяву,\~зі змісту\~якого вбачається,\~що квартира\~ [ADDRESS] \~була придбана [PERSON] до шлюбу з [PERSON] , а тому відповідачка вважає, що мати позивачки [PERSON] мала право на спадкування лише 1/2 квартири як спадкоємець першої черги разом з відповідачкою. На підставі зазначеного просила відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги від 11.07.2023 року підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Уточнений позов від 16.01.2024 року просив не брати до уваги. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, а також підтримав доводи, які викладені в письмовому відзиві на позов. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини і визначив відповідно до них правовідносини, які виникли між сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне їй право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12.09.2012 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 77,7 кв. м., що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 6162 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С. від 20.09.2012 року. [INFO] помер [PERSON] , вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 30.10.2010 року, між [PERSON] та [PERSON] 30.10.2010 року було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 1380. Матір`ю [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.11.1980 року. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.09.1995 року, матір`ю позивачки [PERSON] є [PERSON] . Зміна прізвища [PERSON] підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17.11.2020 року. Після смерті [PERSON] , [PERSON] , як дружина померлого та [PERSON] як матір померлого звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується підтверджуються свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . При цьому [PERSON] не було видано свідоцтво про спадщину на 1/2 частини квартири. 01.10.2021 року державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] успадкувала 1/2 частку квартири [ADDRESS] , та [PERSON] успадкувала 1/2 частку квартири [ADDRESS] . 01.10.2021 року державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] успадкувала 1/2 частку квартири [ADDRESS] . [PERSON] було подано заяву до Ірпінської державної нотаріальної контори по спадковій справі № 66549129, номер нотаріальної спадкової справи 306/2020 заяву про зменшення спадкової маси за померлим [PERSON] на 1/2 квартири [ADDRESS] , загальною площею 77,7 кв., оскільки 1/2 частки квартири належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки спадкодавця. Згідно із ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно частинам 1 та 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В абз. 3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст.1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Положеннями ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст.41Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що померлій [PERSON] за життя належало 1/2 квартири [ADDRESS] , та [PERSON] , яка була дружиною [PERSON] та є його спадкоємцем за законом, своєчасно прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність підстав для визнання за [PERSON] права власності на 3/4 частини вказаної квартири у порядку спадкування за законом. Судом також встановлено, що спадковим майном є 1/2 частина квартири [ADDRESS] . При видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом не було враховано, що [PERSON] як дружині [PERSON] враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, на підставі спільної сумісної власності подружжя належала частина квартири. Таким чином, [PERSON] , як дружина померлого [PERSON] мала спадкове право на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Та в свою чергу [PERSON] мала спадкове право на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . З огляду на вимоги ст. 1301 ЦК України, враховуючи те, що державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Пласковь А.Ю. при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] не було враховано обставину, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , суд вважає, що є підстави для визнання цього свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним в частині спадкування 1/4 частки квартири [ADDRESS] . В частині визнання за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири, суд прийшов до наступного. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Спадкування за правом спадкової трансмісії в порядку переходу права на прийняття спадщини (ст. 1276 ЦК) застосовується, якщо спадкоємець був живим на час відкриття спадщини, проте помер, не встигнувши прийняти спадщину чи відмовитись від неї. Спадкування за правом спадкової трансмісії застосовується при спадкуванні як за законом, так і за заповітом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка є єдиним спадкоємцем майна померлої [PERSON] - матері позивача, яка як спадкоємець першої черги за законом фактично прийняла спадщину після її померлого чоловіка [PERSON] , однак не отримала свідоцтво про прийняття спадщини у зв`язку зі смертю, тому з урахуванням положень ст. 1276 ЦК України спадкове майно померлого спадкодавця [PERSON] в порядку спадкової трансмісії перейшло до її доньки - позивача [PERSON] . Зважаючи на наведене, а також те, що суд прийшов до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 01.10.2021 року державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області підлягає визнанню недійсним в частині спадкування [PERSON] 1/4 частки квартири [ADDRESS] , вимога про визнання за [PERSON] права власності на 1/4 квартири задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 4014,00 грн., при зверненні до суду із заявою про уточнення позовних вимог було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 496,20 грн. На підставі ст.7 ч.1 п.2 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Відповідно до п. п. 5, 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року питання щодо повернення сплаченого судового збору в разі помилкової його сплати вирішується згідно з Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182. Питання щодо повернення сплаченої суми судового збору в будь-якому разі вирішується судом, який вирішував питання, пов`язані з відкриттям провадження у справі, чи розглядав справу, навіть якщо таку сплату помилково здійснено не за місцем розгляду справи. Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України відповідно до Наказу Міністерства Фінансів України № 787 від 03.09.2013 року «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів». Згідно п.3 цього Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів. Так, звертаючись до суду з позовом, позивачкою помилково вказано ціну позову 401\~600,00 грн., тоді як правильна ціна позову 200\~800,00 грн., враховуючи заявлені позовні вимоги. Таким чином, позивачкою надміру сплачено судовий збір у розмірі 2006,00 грн. Зазначена обставина відповідно до статті 7 Закону України "Про судовий збір" є підставою для повернення суми помилково сплаченого судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 2 037,00 грн.

Outcome: partial