Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій вказує, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] \~ 30.11.2007 року уклали кредитний договір № IFI0GI0000001961. Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 160 000 грн. на термін до 30.11.2027 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором № IFI0GI0000001961. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 України наслідками порушення Відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 29.01.2024 року має заборгованість 344 642,51 грн., яка складається з наступного: 136 149.81 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 150 922.36 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 57 570,34 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 290 311.27 грн., яка складається з наступного: 136149.81 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 150 922.36 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3239.10 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 06.04.2017 по 06.04.2017 рр. яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати по справі. 05.03.2024 відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вважає позов не обґрунтованим та у його задоволенні просить відмовити. Зокрема зазначив, що розмір заборгованості є недоведеним, а наданий позивачем розрахунок не належним доказом, оскільки не містить інформації щодо платежів в період із 30.03.2008 по 30.11.2017 року. Окрім цього 25.11.2016 року вчинено виконавчий напис згідно якого із відповідача на користь позивача стягнуто 195 354,22 грн., як борг за кредитним договором та 22.11.2018 виконавчий документ повернуто стягувану за його заявою. Та позивачем пропущений трирічний строк на звернення до суду, зокрема для нього такий строк почав відраховуватися із кінцевої дати погашення кредиту, а саме із 25.11.2016, тому строк на звернення до суду сплив 25.11.2019 року. Позивач в липні 2021 року вже звертався із таким позовом до відповідача, та через неявку позивача до суду позов залишено без розгляду. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позові. 04.04.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник вважає, що розрахунок заборгованості є обґрунтованим, оскільки договірні правовідносини між сторонами не припинилися, банк продовжує нарахування пені, окрім того відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості. Сума яку просить стягнути банк вже із врахування виконавчого напису № 10364, та наявність виконавчого напису №10364 не звільняє відповідача від обов`язку повернення коштів. Щодо строку позовної давності вказав, що згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 30.11.2027 року та не є пропущеним. Ухвалою суду від 18.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні просив суд позов задовольнити із підстав наведених у позові та відповіді на відзив. У судовому засіданні 05.06.2024 представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, але не зміг пояснити за який період нарахованого заборгованість, також визнав, що остання оплата за кредитним договором була 30.03.2015 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні 28.08.2024 позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові, на запитання суду щодо дати останньої оплати за кредитним договором не зміг пояснити. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві та застосувати с трок позовної давності, оскільки позивач звертався до відповідача із вимогами про дострокове повернення всієї суми кредиту та заборгованості, також було вчинено виконавчий напис, а тому строк звернення з позовом до суду минув. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитор/ зобов`язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. 30.11.2007р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № IFIOG10000001961, згідно пункту 1.1 якого кредитор надав позичальнику кредит сумі 160 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних та кінцевим строком погашення не пізніше 30.11.2027 р. (п. 1.3. Договору). Відповідно до пункту 2.4 Договору позичальник зобов`язується щомісячно до 30 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2131,53 грн. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № [NUMBER] відкритий у кредитора. Пунктом 3.1. Договору визначено, що виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 5.2.4. кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків та інших платежів у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором або іпотечним договором, зокрема, у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад два місяці. Згідно пункту 6.3. Договору виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до пункту 5.2.4 цього Договору повинно бути здійснено позичальником в строк зазначений кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше тридцяти календарних днів з дати її отримання. Згідно розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 29.01.2024 загальна сума заборгованості, заявлена до стягнення, становить 290 311,27 грн., з них: 136 149,81 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 150 922,36 грн. - заборгованість за процентами; 3 239,10 грн. - нарахована пеня за період з 06.04.2017р. по 06.04.2017 (а.с.10-16). Однак, вищезазначений розрахунок не відображає інформації щодо сплати позичальником чергових платежів та зарахування їх на погашення заборгованості, в період з 30.03.2008 по 31.03.2017, відсутні будь-які розрахунки та дані. На виконання ухвали суду представником відповідача надано виписку по руху коштів за кредитним договором № IFI0GI0000001961 від 30.11.2017 року (а.с.170-186). Як вбачається із виписки останній раз [PERSON] погашав кредит 26.12.2014 на суму 2150 грн. (а.с.182). Після цього інших внесень грошових коштів на повернення кредиту від нього не було. Також Банк скористався своїм право на дострокове повернення кредиту. АТ КБ «Приватбанк» тричі направляв позивачу, як позичальнику, вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та інших платежів в повному обсязі у визначений у вимогах строк: - вимога про дострокове повернення кредиту від 15.06.2011p. № 30.1.0.0/2-DMO в 30-денний строк з дня отримання, яка отримана позичальником 04.07.2011р.; - вимога про дострокове повернення кредиту від 29.02.2012р. № 2589110151 в тижневий термін, яка отримана позичальником 26.05.2012р.; - письмова вимога про усунення порушень за договором про іпотечний кредит від 28.10.2016р., відправлена 19.11.2016 та отримана позичальником 24.11.2016, в якій встановлено строк сплати в повному обсязі протягом 5 календарних днів з дати відправлення вимоги (а.с.103-107). Також 25.11.2016 року вчинено виконавчий напис нотаріуса, який зареєстрований за №10364, згідно якого стягнуто грошові кошти у сумі 195 354,22 грн. з\~ [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбанк», як борг за кредитним договором № IFIDG10000001961 від 30.11.2007р. Строк за який проводилось стягнення із 30.11.2007 по 25.10.2016 (а.с.108). Даний виконавчий напис нотаріуса було звернуто до примусового виконання -01.06.2017 відкрито виконавче провадження, 22.11.2018 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» - за письмовою заявою стягувача (а.с.109-110) Отже, АТ КБ «Приватбанк» скористався правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом направлення позичальнику письмових вимог про дострокове повернення цих коштів відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. У такому разі може застосовуватись вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у першій вимозі про дострокове повернення кредиту від 15.06.2011р., а саме до 03.08.2011р. (тридцятиденний строк з дня отримання вимоги - 04.07.2011). З 04 серпня 2011 р. банк мав право нараховувати заборгованість з врахуванням індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми. Натомість, згідно розрахунку заборгованості позивач нараховував проценти та неустойку відповідно до умов договору до 29.01.2024р., що є вірним. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року (справа N? 14-10ц18) та від 04 липня 2018 року (справа №? 14-154ц18), висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 13 травня 2021 року у справі № 344/9129/15-ц (провадження № 61-1690св20). Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-1018) та від 04 липня 2018 року у справі №10/11534/13-ц (провадження № 14-154ц18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Після отримання першої вимоги про дострокове повернення кредиту в липні 2011 р. відповідач продовжував сплачувати щомісячні платежі за кредитом по грудень 2014 року, але відповідач вказує та визнає, що сплачував по березень 2015р. (останній платіж здійснено 30.03.2015 у розмірі 2132 грн.), тому має місце переривання перебігу позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України. Однак, третьою вимогою кредитора про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, оформленою як письмова вимога про усунення порушень за договором про іпотечний кредит, яка складена 28.10.2016 та направлена відповідачу поштовим зв`язком 19.11.2016 Банк зазначив, що користуючись своїм правом на дострокове повернення кредиту за вимогою банку, на підставі ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України визнає термін повернення кредиту таким, що настав, та вимагає дострокового повернення всіх боргових зобов`язань за кредитним договором, сплатити борг станом на 25.10.2016 в розмірі 195 854,22 грн. та визначив термін 5 календарних днів з дати відправлення вимоги. Тому, кінцевий строк погашення кредиту було змінено кредитором на 24 листопада 2016 року (п`ять днів з 19.11.2016) Після цієї дати відповідач не сплачував жодних платежів, тому для кредитора з 25.11.2016 розпочався перебіг позовної давності для звернення до суд з цим позовом, який відповідно до статті 257 ЦК України сплив 25 листопада 2019 року. Натомість банк звернувся з даним позовом тільки в лютому 2024 року, тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Також АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вже звертався до суду із позовною заявою про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором та ухвалою суду від 23.07.2021 року відкрито провадження у справі №344/11391/21 (а.с.114) Ухвалою суду від 14.12.2022 року позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача. Звернення до суду з позовом у липні 2021 року також\~ відбулось поза межами строку позовної давності. Тому, немає переривання перебігу позовної давності у зв`язку з залишенням без розгляду позовної заяви АТ КБ «Приватбанк», поданої до суду у 2021 році, оскільки переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі N? 904/3405/19, провадження N? 12-5020 дійшла наступних висновків: Інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Залишення ж позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених ГПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами. Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Зупинення перебігу позовної давності і припинення - суттєво відрізняються. Перше має тимчасовий характер, коли до строку давності не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку. Тому норма статті 265 ЦК України регулює відносини зупинення перебігу позовної давності в разі залишення позову без розгляду та не регулює відносин переривання або не переривання позовної давності, тому не підлягає застосування до спірних правовідносин. Отже - строк позовної давності у разі пред`явлення позову, який судом було залишено без розгляду, не переривається. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як роз`яснено в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. В даній справі позов подано до суду через Інформаційну систему «Електронний суд» 14.02.2024 року тобто після закінчення трьохрічного строку позовної давності, в межах якого позивач міг звернутися з даним позовом до суду. Жодних об`єктивних підстав, які б перешкоджали позивачу для звернення до суду в межах строку позовної давності, судом не встановлено. За наведеного вище, суд вбачає підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за кредитним договором № IFI0GI0000001961 від 30.11.2007 року в сумі 290 311.27 грн., що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed