Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

26.02.2024\~до суду\~надійшла позовна\~заява адвоката\~Гребнєва Ігоря\~Ігоровича в\~інтересах [PERSON] \~ до\~Запорізької обласної\~прокуратури,\~Головного управління\~Національної поліції\~в Запорізькій\~області,\~Державної казначейської\~служби України,\~про відшкодування\~шкоди,\~завданої органом\~досудового розслідування\~та прокуратурою.\~В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначено,\~що 15.06.2022\~у кримінальному\~провадженні №12021082060000779\~ [PERSON] \~повідомлено про\~підозру у\~вчиненні кримінального\~правопорушення,\~передбаченого ч.\~2\~ст.\~191\~КК України.\~Досудове розслідування\~проводилось слідчими\~ВП №\~1\~ЗРУП ГУНП\~в Запорізькій\~області. 29.06.2022 обвинувальний акт відносно [PERSON] направлено до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2023 у справі № 335/3676/22, який залишено без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12.12.2023, [PERSON] визнано невинуватою та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Позивач вказує, що перебувала під слідством та судом у період часу з 15.06.2022 по 12.12.2023, тобто повних 18 календарних місяців. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 розмір мінімальної заробітної плати становить 7100 грн. Сума спричиненої моральної шкоди, що має бути стягнена на користь позивача становить 127800 грн (7100 грн х 18 місяців = 127800 грн). Крім того, незаконне перебування позивача під слідством та судом завдано додаткову моральну шкоду на 172\~200 грн. Позивачу у кримінальному провадженні №12021082060000779 надані юридичні послуги на 41500 грн. Посилаючись на ст. 1167, ст. 1176 Цивільного кодексу України, ст.ст. 15 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», позивач просить стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України з Державної казначейської служби України грошові кошти розміром 41 500,00 грн в рахунок відшкодування суми сплаченої у зв`язку з поданням юридичної допомоги; 300 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, та судові витрати. Ухвалою від 27.02.2024 судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 24.04.2024. 12.03.2024 від відповідача ГУ НП в Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що позивачем не доведені строк 18 місяців перебування під слідством і судом, факт заподіяння моральної шкоди. Квитанція №190325897 про оплату [PERSON] 41500 грн. за надання їй юридичної допомоги у кримінальному провадженні не оформлена відповідно до вимог чинного законодавства України. Тому просить у позові відмовити. 15.03.2024 від відповідача Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що позивач перебувала під судом та слідством не 18 місяців, а 17 місяців 27 днів. Розрахунок мінімально гарантованого розміру відшкодування моральної шкоди, який здійснено позивачем, є невірним, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» окремо визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн. Тому мінімальний розмір моральної шкоди станом па час подання позовної заяви [PERSON] складає 28640 грн. Збільшення розміру мінімально гарантованого розміру відшкодування моральної шкоди обґрунтовується позивачем загальними поняттями та ніяким чином не підтверджується належними та допустимими доказами дійсного існування обставин, які могли б слугувати для збільшення відшкодування. Витрати позивача на надання їй юридичної допомоги у кримінальному провадженні в заявленому обсязі не підтвердженні належними та допустимими доказами. Тому просить у позові відмовити. 18.03.2024 від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву У відзиві зазначено, що позивачем не обґрунтовано та не доведено заподіяння їй моральної шкоди. Вона не оскаржувала дії органів досудового розслідування щодо повідомлення їй про підозру та складання обвинувального акту. Вимоги позову про стягнення витрат на надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні не підлягають задоволенню, оскільки позивач попередньо не зверталася до органів досудового розслідування та прокуратури. 24.04.2024 від представника позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів 1 та 2, в яких він, в цілому повторюючи доводи позову, додатково зазначив, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» не може суперечити Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», БК України, КЗпП України. В час, витрачений адвокатом на надання правової допомоги, включений час очікування початку судових засідань. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягають, з підстав зазначених в ньому. Представник відповідача прокуратури Запорізької області в судовому засіданні частково заперечує проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві до позову. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.06.2022 у кримінальному провадженні №12021082060000779 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Досудове розслідування проводилось слідчими ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області. 29.06.2022 обвинувальний акт відносно [PERSON] направлено до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2023 у справі № 335/3676/22, який залишено без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12.12.2023, [PERSON] визнано невинуватою та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Стаття 1167 ЦК України встановлює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду. Акти правоохоронних органів та суду, незаконність яких може привести до виникнення деліктного зобов`язання, визначені у ЦК вичерпним чином. Так, відповідно до ч. 1 ст.1176 ЦК України, спеціальний делікт виникає у відношенні фізичної особи внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових чи службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній особі або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; Пунктом 1 ч.1 ст.2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; Відповідно до п.4,5 ч.1 ст.3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Відповідно до статті 13 цього Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з п.14 ч.1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення, особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до ч.1 ст. 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Частинами 1,2 ст.532 КПК України встановлено, що вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. 2. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Частиною 4 ст.268 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд в своїх постановах неодноразово, в останнє, 30 березня 2023 року в справі № 308/12810/21, провадження № 61-635св23 робив висновки про те, що особа перебуває під слідством і судом до набрання виправдувальним вироком законної сили, тобто за умови його оскарження в апеляційному порядку та залишення вироку без змін він набирає законної сили з моменту проголошення апеляційним судом відповідного судового рішення. З моменту набрання виправдувальним вироком законної сили позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень. Позивач перебувала під слідством та судом з 15.06.2022 по 12.12.2023. Вказана обставина визнана відповідачем 1, та не заперечується відповідачами 2 та 3. Тобто Позивач перебувала під слідством та судом 17 місяців та 27 днів, а не повних 18 місяців. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, тобто на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №214/1543/15-ц. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024 розмір мінімальної заробітної плати встановлений у розмірі 7100 грн., з 1 квітня - 8000 гривень; Визначений розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Позивач звернулася з позовом до суду 26.02.2024. Відшкодування позивачу здійснюється на підставі Закону №266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" на момент такого відшкодування. Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» встановлена виключно розрахункова величина, передбачена на бюджетний рік, яка, жодним чином не звужує та не зменшує обсягу прав позивача, оскільки відшкодування здійснюється на підставі ст. 13 Закону №266/94-ВР, який гарантовано відшкодування на рівні мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, і такий розмір мінімального відшкодування визначається на момент такого відшкодування. У 2024 році його встановлено на рівні 1 600 грн. Тому розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, який гарантовано державою, становить 28640 грн, та розраховано наступним чином: 17 місяців * 1600 грн.= 27200 грн. + 1600 грн : 30 днів * 27 днів =1440 грн. Посилання відповідачів на те, що позивачем не доведено спричинення їй моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку виправдання особи. Збільшення мінімально\~гарантованого державою\~розміру відшкодування\~моральної шкоди\~позивач обґрунтовує\~тим,\~що незаконне\~перебування її\~під слідством\~та судом\~порушило її\~звичний уклад\~життя,\~позбавило можливості\~реалізації своїх\~звичок і\~бажань,\~вимагало додаткових\~зусиль для\~організації життя,\~погіршило відносини\~з оточуючими\~людьми і\~відношення останніх\~до її\~особистості,\~знищило ділову\~репутацію,\~позбавило джерел\~входів,\~що поставило\~її та\~її дітей\~у скрутне\~матеріале становище.Цим завдано додаткову моральну шкоду на 172 200 грн. При цьому позивач не розкриває вказані моральні страждання та не надає жодного доказу на підтвердження додаткових моральних страждань. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Більше того, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA &62,ЄСПЛ від 12.07.2007). Крім того в даній категорій справ саме на позивача покладено обов`язок щодо доказування факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань. Позивач під\~вартою не\~перебувала та\~від посади\~не відсторонялася.\~З огляду\~на сформований\~Верховним Судом\~підхід про\~можливість призначення\~розміру відшкодування\~у більшому\~ніж визначеному\~законом мінімальному\~розмірі у\~випадку,\~зокрема,\~перебування особи\~під вартою,\~втрати нею\~роботи (див.\~постанови Верховного\~Суду від\~01\~листопада 2023\~року у\~справі №\~639/9183/19\~(провадження\~№ 61-5398св23),\~від 15\~грудня 2020\~року у\~справі №\~752/17832/14-ц\~(провадження\~№ 14-538цс19) наявні підстави для визначення відшкодування моральної шкоди у розмірі, який є наближеним до мінімального розміру, встановленого законом. Враховуючи викладене, позивачем не обґрунтовано об`єктивними, належними і допустимими доказами підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань у розмірі більшому ніж визначено Законом. Тому вимоги позову щодо стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі не підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги про відшкодування суми сплаченої у зв`язку з поданням юридичної допомоги у розмірі 41 500,00 грн., суд виходить з наступного. Верховний Суд в постанові від 11 травня 2022 року в справі № 201/4534/20 (провадження № 61-7077св21) зробив такий правовий висновок: «Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Отже, визначені наведеним вище Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому, в даному випадку потрібно виходити зі спеціальної норми закону, якою передбачено таке відшкодування. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування грошових коштів, сплачених у зв`язку з наданням правової допомоги, суди виходили з того, що у договорі про надання правової допомоги № 1/1 від 18 червня 2015 року, укладеному між особою та адвокатом не визначені ціни на конкретні послуги адвоката, акти виконаних робіт складені із зазначенням розцінок, які у договорі попередньо не обумовлені, обґрунтованого розрахунку цих витрат на послуги адвоката позивач не надав. Отже як зазначив Конституційного Суду України у своєму рішенні від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009 «Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на те, що до позовної заяви [PERSON] на підтвердження своїх вимог окрім договору про надання правової допомоги № 1/1 від 18 червня 2015 року, актів виконаних робіт та квитанцій було також надано додатковий договір до договору про надання правової допомоги № 1/1 від 18 червня 2015 року, укладений між [PERSON] та адвокатом відповідно до пункту 1 якого сторони за цим додатковим договором визначили вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 4 дана додаткова угода є невід`ємною частиною основного договору про надання правової допомоги № 1/1 від 18 червня 2015 року. З огляду на наведене, наявні правові підстави для задоволення вимог [PERSON] про стягнення на його користь сум, сплачених у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, в актах виконаних робіт зазначено про представництво інтересів [PERSON] адвокатом Ходюшем А. М. в 46 судових засіданнях, однак до позовної заяви долучено лише 29 журналів судових засідань на підтвердження участі адвоката в судових засіданнях. Відтак з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, тієї обставини, що [PERSON] не надав належні та допустимі докази на підтвердженні участі адвоката Ходюша А. М. в 46 судових засіданнях у кримінальній справі, на користь [PERSON] підлягає стягненню 166 000 грн сплачених ним грошових коштів у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги»». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За змістом п. 1 ч. 2 ст.137, ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 у справі № 927/237/20). При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, а й того, чи була їх сума обґрунтованою. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 77-79 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Стаття 78. Допустимість доказів 1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79. Достовірність доказів 1. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1, 5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 82 ЦПК України визначає випадки підстави звільнення від доказування в цивільному процесі. Позивач просить стягнути з відповідачів оплату юридичних послуг, які надавалися ні в цієї цивільній справі, а в іншому кримінальному провадженні. Тому предметом доказування в справі є обсяг наданих юридичних послуг та їх тривалість. Позивач не звільнений від обов`язку доказувати вказані обставини, тому зобов`язаний їх довести. На підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги в кримінальному провадженні, позивачем до позову надані: -договір про надання правової допомоги № 45/18 від 11.11.2021 між позивачем та АБ «Станіслава Гришина», п. 6.1. якого вартість однієї години роботи становить 500,00 грн.; -договір від 11.11.2021 між АБ «Станіслава Гришина» та [PERSON] про спільну діяльність № 83/21; -акт прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2023; -копія квитанції про сплату позивачем керуючому АБ «Станіслава Гришина» 41 500,00 грн. на підставі договору № 45/18(аркуші справи 51-56). Відповідно до журналів, судові засідання в справі №335/3676/22 тривали: 22.07.2022 - 45 хв, 01.08.2022 - 3 хв, 29.11.2022 - 4 хв. Однак в акті прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2023 тривалість цих засідань зазначена: 22.07.2022 2 год., 01.08.2022 2 год., 29.11.2022 - 4 год. Згідно з протоколом обшуку від 11.11.2021 він тривав 3 год. 26 хв. В акті прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2023 його тривалість вказані 5 год. В пункті 16 цього акту вказано: «Підготовка та складання письмової промови у судових дебатах, додаткове ознайомлення з матеріалами судової справи 11 год». Але позивачем не надано підтвердження ознайомлення з матеріалами справи та його тривалості. Акт прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2023 не може вважатися тим допустимим та достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, оскільки: 1)він містить недостовірну інформацію; 2)тривалість і обсяг юридичних послуг, наданих в кримінальному провадженні, повинні доводитися відповідними документами, як то протоколи слідчих дій, журнали судових засідань та таке інше, на підставі яким можна встановити ці обставини. Але позивачем до позову не надано таких документів. Тому ці вимоги позову задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.2, 8 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 1 ст. 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 24.04.2024 представник позивача подав суд відповіді на відзиви відповідачів 1 та 2, до яких він додав копії: повідомлень про вчинення кримінального правопорушення від 01 та 02 липня 2021 року, повідомлення про підозру [PERSON] від 14.06.2022. Суд не приймає до розгляду вказані докази, оскільки вони подані з порушенням вимог ст. 83,127 ЦПК України, а саме, позивач не зазначає про причини їх неподання разом з позовною заявою та клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку не подавав. Згідно зі ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Частиною першою статті 170 ЦК України встановлено, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Тому, стягнення встановленого розміру шкоди має бути здійснено з Державного бюджету України. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір в даній справі не справляється, а тому і розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: partial