Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу Солодовник Вікторія Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В позові посилається на те, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Після смерті матері відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 3,440 га, яка знаходиться на території колишньої Казначеївської сільської ради, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку І-Дп № 025585 від 11.02.2003 року. Позивач є спадкоємицею першої черги по закону. У встановлений строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Також спадкоємцями першої черги є батько [PERSON] та рідна сестра [PERSON] . Заяви про прийняття спадщини вони не подавали. Однак, на момент смерті матері, сестра та батько були зареєстровані за однією адресою з матір`ю. Таким чином, відповідачі фактично прийняли спадщину, але не мають наміру на оформлення належної їм частки спадщини. За наявності фактичного прийняття спадщини та відсутності заяви про відмову від прийняття спадщини з боку відповідачів нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на земельну ділянку, площею 3,440 га, яка знаходиться на території колишньої Казначеївської сільської ради, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку ДП № 025585 від 11.02.2003 року. Ухвалою суду від 04 червня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачам запропоновано надати відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 04 липня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Новомосковського нотаріального округу Солодовник В.В. копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 18 липня 2024 року закрито підготовче провадження та цивільна справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, пояснивши, що на час смерті матері її сестра - [PERSON] була неповнолітньою, після досягнення сестри повноліття, вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Батько [PERSON] до нотаріальної контори не ходив. Відповідачі не бажають вступати у спадщину. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги визнали в повному обсязі, на належну частину спадщини не претендують, заяв про прийняття спадщини не подавали. Третя особа - приватний нотаріус Новомосковського нотаріального округу Солодовник Вікторія Володимирівна у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с. 5). Згідно свідоцтва про народження батьками відповідача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 8). Згідно свідоцтва про шлюб позивачка уклала 10.12.2008 року шлюб з [PERSON] та після укладання шлюбу їй присвоєне прізвище [PERSON] . (а.с. 9) Згідно свідоцтва про смерть [INFO] [PERSON] померла. (а.с. 10). Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 025585 від 11.02.2003 року [PERSON] є власником земельної ділянки на території Казначеївської сільської ради, площею 3,440 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с. 11). Із спадкової справи вбачається, що після смерті [PERSON] 09.04.2024 року з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася позивачка - [PERSON] (а.с. 45). Згідно довідки виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради на момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї на момент смерті: доньки [PERSON] , [PERSON] (а.с. 51). 10.05.2024 року позивач [PERSON] звернулася з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 3,440 га в межах згідно з планом, розташованої на території Казначеївської сільської ради Новомосковського (Магдалинівського) району Дніпропетровської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с. 62). Постановою приватного нотаріуса Новомосковського нотаріального округу Солодовник В.В. від 10.05.2024 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 3,440 га, після смерті матері [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки є інші спадкоємці за законом - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 64). Відповідно до положень статті 1216 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1ст. 1220 ЦК України). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом (ст.ст.1217, 1223 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець прийняв її в шестимісячний строк в порядку, передбаченому законом, зокрема шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ст. 1273 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Тобто, дана правова норма встановлює презумпцію рівності часток у спадщині спадкоємців за законом. Принцип рівності часток спадкоємців може бути змінений за усним договором між ними, якщо його предметом є рухоме майно, або за письмовим, нотаріально посвідченим договором, якщо його предметом є нерухоме майно або транспортні засоби. Таким чином, законом встановлено, що частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними, окрім випадків, коли спадкодавець, склавши заповіт, сам не розподілив спадщину між ними. Спадкоємці за законом мають право змінити розмір спадкових часток на підставі окремого договору про це. В судовому засіданні встановлено, що на момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідачці [PERSON] було 8 років. Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (реалізація права на відмову від спадщини). Згідно ч. 2 - 4 ст. 1273 ЦК України фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. У постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 183/4406/16 Верховний Суд дійшов висновку, відповідно до якого ч. 4 ст. 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (ч. 2-4 ст. 1273 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1268 ЦК України не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. В матеріалах спадкової справи відсутня заява відповідача [PERSON] , згідно якої остання відмовляється від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника чи органу опіки та піклування. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач - [PERSON] є спадкоємцем за законом та відповідно, враховуючи положення ч. 4 ст. 1268 ЦК України, прийняла належну їй частку спадщини після смерті своєї матері [PERSON] . Із спадкової справи вбачається, що позивачка та відповідач [PERSON] , як спадкоємці за законом, прийняли спадщину після смерті [PERSON] , письмового нотаріально посвідченого договору щодо зміни розміру їх часток в успадкованій земельній ділянці не укладали, також відсутня заява відповідачів про відмову від прийняття спадщини. За положеннями статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За пунктами 4.8 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Спадкоємці можуть за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, або за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них. Судом встановлено, що згідно спадкової справи позивач є не єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] . Позивачка не зверталася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у спадщини, та відповідно відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки. Позивач звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на всю частку земельної ділянки, (а.с. 62), а тому нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки є інші спадкоємці за законом. Враховуючи те, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України), згідно спадкової справи позивач не є єдиним спадкоємцем, при цьому позивач просить визнати права власності на усе спадкове майно, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Отже, за встановлених у даній справі обставин суд не може визнати право власності за позивачем на земельну ділянку, площею 3,440 га. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Суд враховує положення статей 1296-1299 ЦК України, відповідно до яких питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. В даному випадку, як свідчать заяви від відповідачів, спору між сторонами по справі фактично не існує, що само по собі виключає необхідність в судовому захисті. Крім того, позивач та відповідачі не здійснили дій в нотаріальному порядку, натомість позивач звернулася до суду з даним позовом, що виглядає як намагання останньої перекласти вирішення питань, пов`язаних зі спадщиною на суд за межами законодавчо визначеної досудової процедури. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справа № 582/18/21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України). Проте, з огляду на вищевикладене, визнання позову [PERSON] та [PERSON] суперечить закону. За таких обставин визнання позову відповідачами не має правового значення. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed