Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліксир Україна» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів та моральної шкоди. В обґрунтування первісного та уточнених позовів, в тому числі в останній редакції від 07.04.2021 року, позивач вказує, що наказом Міністерства інфраструктури України №31-О від 02.05.2018 року, було припинено повноваження [PERSON] з виконання обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Розрахунок не проведено, трудову книжку не видано та всупереч ст. 44 КЗпП не виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, від 18.10.2018 року, по справі №761/21008/18, визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України №31-О від 02 травня 2018 року про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», поновлено [PERSON] на посаді виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» з 03 травня 2018 року, стягнуто з Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ», на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114954 (сто чотирнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири) грн. 84 коп. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді виконуючого обов`язків директора Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за один місяць в сумі 20315, 20 гривень без врахування податків, зборів та обов`язкових платежів допущено до негайного виховання. Наказом Міністерства Інфраструктури України від 02.01.2019 року №1-О, [PERSON] на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 07.12.2018 року № ВП № 57854650, поновлено на посаді виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ». Наказом Міністерства Інфраструктури України від 03.01.2019 року №2-О, виконуючого обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт «Усть Дунайськ», [PERSON] звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП. 15.01.2019 року видано трудову книжку. Постановою Київського апеляційного суду від 13.02.2019 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2018 року по справі № 761/21008/18 було скасовано. Таким чином позивача слід вважати звільненим з 02.05.2018 року. Лише 11.04.2019 року, остаточно було сплачено вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі - 115831,71 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 02.05.2018 року по 11.04.2019 року, не виплачено по сьогоднішній день. Таким чином, з позивачем не проведено остаточний розрахунок у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП, згідно якої, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В супереч ст. 47 КЗпП, трудова книжка була видана лише 15.01.2019 року, а розрахунки до моменту подання позову не проведені, що обумовлює право звернення до суду з 02.05.2018 року за весь час затримки до моменту повного розрахунку. Відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 02.05.2018 року по 31.03.2021 року, що становить 746 днів, у сумі 739278,54 грн., без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Також позивач вказує, що стягненню підлягає з відповідача на користь позивача, компенсація частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 48407,08 гривень. 14.01.1982 року, позивач розпочав свою трудову діяльність у ДП «Порт Усть-Дунайськ», стивідором грузового району, де завдяки своїй наполегливій, сумлінній праці та особистим діловим якостям в результаті очолив це підприємство. На протязі своєї трудової діяльності у ДП «Порт Усть Дунайськ» неодноразово відзначався грамотами, преміями, тощо. Ці дані підтверджуються відповідними відмітками у трудовій книжці. Як вже зазначалось вище, Наказом Міністерства інфраструктури України № 31-О від 02.05.2018 року, було припинено повноваження [PERSON] з виконання обов`язків директора Державного підприємства «Морський торговельний порт Усть-Дунайськ» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Розрахунок не проведено, трудову книжку не видано, в супереч ст. 44 КЗпП не виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, в результаті чого він залишився без засобу для існування. В результаті таких неправомірних дій відповідачів, позивач був змушений неодноразово звертатись до нового керівництва порту та інших державних органів інституцій щодо отримання трудової книжки з метою реалізації свого права на працевлаштування, а також виплати належних йому до сплати коштів. Обстоювання своїх прав у такий спосіб, принижувало його честь і гідність, призвело до моральних страждань, та як результат: погіршення стану здоров`я. Звернувшись до Центру зайнятості з заявою щодо взяття на облік за сприянням у працевлаштуванні, позивач з прикрістю дізнався, що виплати по безробіттю йому належать у мінімальному розмірі без урахування страхового стажу у розмірі 610 грн., тоді як, у разі сплати усіх сум, належних до виплати при звільненні 02.05.2018 року, розмір виплат по безробіттю становив би 15637,35 грн. З огляду на це, з ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», на користь позивача слід стягнути в рахунок моральної шкоди розмір матеріального забезпечення на випадок безробіття за період з 02.05.2018 року по 02.03.2019 року, в розмірі 234650,25 гривень. У зв`язку з затримкою видачі трудової книжки, невчасної виплати вихідної допомоги, компенсації за невикористану чергову відпустку та невиплати середнього заробітку ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ», позивач був позбавлений права заробляти собі на життя працею, а також права на матеріальне забезпечення на випадок безробіття, був позбавлений можливості виконувати зобов`язання за Договором споживчого кредиту від 12.01.2018 року. Більш того, був змушений знов вступити у кредитні відносини, оскільки треба було купувати собі їжу, сплачувати комунальні платежі, та виконувати вищезазначені кредитні зобов`язання тощо; тобто організовувати своє життя, тому був змушений скористатись кредитними послугами «Приват Банку». В результаті чого, на погашення заборгованості довелось сплатити вже 71159,73 грн. З огляду на це, з ДП «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ», на його користь слід стягнути в рахунок моральної шкоди, суму погашення заборгованості за кредитом у розмірі 71159,73 грн. Також 09.04.2024 року представником позивача був наданий розлогий розрахунок заборгованості від дати звільнення та розрахунок моральної шкоди. На підставі вищезазначеного, позивач, з урахуванням уточнених вимог просить суд: -стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 739 278,54 гривень; -стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 48407,08; -стягнути з Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 1124280,28 гривень. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 28.08.2019 року відкрито провадження по справі, про що повідомлені сторони. 30.09.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що у прохальній частині позову, позивач вимагає стягнення з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 311170,86 гривень, однак позов не містить жодного обгрунтовання та не позивачем не наведено жодних підстав того, що позивачу має бути сплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Натомість в описовій часині позовної заяви позивачем для стягнення з відповідача зазначено суму 311170 грн. 86 коп., як середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 03.05.2018 року по 15.07.2019 року та наведено розрахунок цієї суми саме як середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, сам позивач вказує в своїй позовній заяві, що начебто з боку Відповідача мала місце затримка видачі трудової книжки, що обумовлює право позивача звертатись до суду про стягнення середньої заробітної плати за увесь час вимушеного прогулу. Однак при цьому [PERSON] просить стягнути саме середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і таким чином протирічить сам собі. Наказом Міністерства інфраструктури від 02.05.2018 р. №31-О [PERSON] був звільнений з посади в.о. директора ДП «МТП Усть-Дунайськ», електронна версія якого була отримана підприємством в 15 год. 34 хв. та надана секретарем [PERSON] для ознайомлення. Наказ [PERSON] повернув секретарю близько 17:00 години без ознайомлення та будь-яких резолюцій. Видати позивачу трудову книжку 02.05.2018 р. адміністрація підприємства не мала змоги, так як копія наказу була отримана в 15 год. 34 хв. та повернута позивачем після ознайомлення близько 17 години - в кінці робочого дня без підпису в ознайомленні (що підтверджується актом). До того ж оригінал зазначеного наказу підприємство отримало 03.05.2018 р. Наступного дня - 03.05.2018 р. [PERSON] для отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення не з`явився. В той же день - 03.05.2018 р. позивач в телефонному режимі (та листом з повідомленням), був запрошений до відділу кадрів для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. Однак, у відповідь на запрошення позивач повідомив про своє знаходження на лікарняному, у зв`язку з цим виконати п. 4 зазначеного наказу 03.05.2018 р. (щодо видачі трудової книжки та проведення розрахунку) відділ кадрів та бухгалтерія не мали змоги, так як згідно ст. 40 звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається. 23.05.2018 р. [PERSON] прибув до ДП «МТП Усть-Дунайськ» та ознайомився у кабінеті директора підприємства під розпис з наказом Міністерства інфраструктури від 02.05.2018р. №31-О. При цьому, з вимогою про видачу трудової книжки до керівника чи відділу кадрів в усному порядку чи з письмовою заявою про надіслання її цінним листом з повідомленням на його адресу, позивач не звертався. Тому твердження позивача про його звернення 23.05.2018 року про видачу трудової книжки та проведення розрахунку у його листі від 24.05.2018 року не є дійсним. 23.05.2018 року ні з усною ні з письмовою вимогою про видачу трудової книжки та проведення розрахунку [PERSON] не звертався. Таким чином, відсутні будь-які ознаки вини відповідача у затримці видачі трудової книжки [PERSON] . Щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму 311170,86 гривень за період з 03.05.2018 року по 15.07.2019 року, тобто за 314 днів, відповідач не погоджується, оскільки вихідні дані для розрахунку використані позивачем безпідставно, виходячи з наступного. У своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2018 р. по справі №761/21008/18 визнано неправомірним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури від 02.05.2018 р. № 31-О про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ», поновлено позивача на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ. Постановою Київського апеляційного суду від 13.02.2019 р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2018 р. по справі №761/21008/18 скасовано. Далі, підсумовуючи хронологію своїх поновлень та звільнень. Позивач доходить необґрунтованого та безпідставного висновку, що його слід вважати звільненим з 02.05.2018 р., зовсім не приймаючи до уваги наказ Міністерства інфраструктури від 03.01.2019 р. №2-О про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть-Дунайськ» (наказ про останнє звільнення). Однак, станом на сьогоднішній день, наказ від 03.01.2019 р. №2-О про звільнення [PERSON] не скасовувався, не втрачав своєї дії і є чинним, що додатково підтверджується рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25.09.2019 р. по справі №761/6122/19. Тому позивач мав би розраховувати середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати останнього звільнення, а саме з 03.01.2019 р. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача компенсації частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, зазначив, що 21.01.2019 року позивачу виплачена компенсація невикористаної відпустки на суму 15348,39 гривень. З 13.03.2019 року по 11.04.2019 року виплачено залишок нарахованих виплат, а саме вихідна допомога в сумі 100483,32 гривень. Виходячи з наведеного, остаточний розрахунок при звільненні був виплачений позивачу підприємством 11.04.2019 року, тому позивач знав, що відповідач повністю з ним розрахувався та що у нього виникає право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку в зв`язку з затримкою розрахунку, компенсації втрати частини доходів та стягнення моральної шкоди саме з 11.04.2019 року. Таким чином, з 11.04.2019 року почався перебіг тримісячного строку для подання позовної заяви про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів, та закінчився 11.07.2019 року, однак позов подано 18.07.2019 року, тобто після спливу тримісячного строку. Щодо стягнення моральної шкоди, зазначено, що вини відповідача в тому, що [PERSON] не отримав трудову книжку не має. Тому відсутній причинно - наслідковий зв`язок між діями відповідача та тим, що Позивач був позбавлений можливості працевлаштуватись, заробляти собі на життя працею та відповідно брати участь у загальнобов`язковому пенсійному страхуванні. Позивач вимагає стягнути моральну шкоду, однак замість обґрунтування того, що йому було завдано моральної шкоди, [PERSON] обґрунтовує упущену вигоду, тому моральна шкода є необґрунтованою. Крім того, навіть сам розрахунок зроблено помилково з 02.05.2018 року, а не з 03.01.2019 року. Окрім того, представник відповідача вказав, що відсутній причинно наслідковий зв`язок між діями відповідача та тим, що позивач був позбавлений можливості виконувати зобов`язання за Договором споживчого кредиту від 12.01.2018 року та був змушений скористатися кредитними послугами АТ «ПриватБанк». Також в позові необґрунтовано немайнову природу моральної шкоду. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 07.02.2020 року від представника відповідача надійшли пояснення щодо уточненої позовної заяви в якій зазначено, що подання уточненої позовної заяви, не передбачена чинним ЦПК України. Позивачем подано уточнену позовну заяву, замість заяви про збільшення позовних вимог, що є порушення ЦПК України та не сплачено судовий збір у зв`язку зі збільшенням позовних вимог, у зв`язку з чим наявні зловживання процесуальними правами з боку позивача, на підставі чого просив відмовити в задоволенні уточненої позовної заяви. 28.07.2021 року від представника відповідача надійшли пояснення до висновку з аудиторського звіту, який суд залишає поза увагою, оскільки він не відноситься до предмету позову. 14.06.2024\~року від\~представника третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~стороні відповідача:\~Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«Еліксир Україна»\~надійшли письмові\~пояснення на\~позовну заяву,\~в яких\~зазначено,\~що 02.05.2018\~року,\~відповідно до\~наказу Міністерства\~інфраструктури України\~№31-О\~позивач був\~звільнений.\~Згідно наказу\~по підприємству\~ДП «МТП\~Усть-\~Дунайськ» від\~18.07.2018\~р.\~№ 328\~бухгалтерією були\~нараховані [PERSON] \~виплати при\~звільнені в\~розмірі 155117,20\~грн.,\~(в\~тому числі:\~заробітна плата\~по табелю\~відповідно обліку\~робочого часу\~за травень\~місяць 2018\~р.,\~вихідна допомога\~в розмірі\~6-ти\~середньомісячних заробітних\~плат,\~невикористану відпустку\~за 02.02.2017\~-\~02.05.2018\~р.\~у кількості\~40\~к.д.),\~з яких\~39258,49\~грн.\~-\~обов`язкові\~відрахування (ПДФО,\~ЄСВ,\~тощо),\~115831,71\~грн.\~-\~фактична сума\~до виплати.\~15.01.2019\~р.\~позивачу було\~видану його\~трудову книжку.\~11.04.2019\~р.\~ДП «МТП\~Усть-Дунайськ»\~здійснено фактичний\~розрахунок належних\~ [PERSON] \~сум на\~момент звільнення\~в розмірі\~115831,71\~грн.\~Як вбачається\~із відзиву\~на позовну\~заяву та\~письмових пояснень\~відповідача,\~ДП «МТП\~Усть-Дунайськ»\~не заперечується\~факт здійснення\~несвоєчасного розрахунку\~з позивачем,\~також ані\~позивач,\~ані відповідач\~не заперечує,\~що фактичний\~розрахунок здійснено\~19.04.2019\~р.\~Проте,\~позивач,\~вважаючи,\~що відповідач\~не здійснивши\~11.04.2019\~р.\~виплату позивачу\~його середнього\~заробітку за\~час затримки\~із 05.02.2018\~р.\~по 11.04.2019\~р.,\~тим самим\~не здійснив\~із ним\~остаточний розрахунок\~і почав\~в подальшому\~включно до\~моменту подання\~позовної заяви,\~та уточнень\~до неї,\~здійснювати облік\~заборгованості -\~середній заробіток\~за час\~затримки розрахунку.\~03.05.2018\~р.\~позивач,\~не погоджуючись\~вищезазначеним наказом,\~замість того\~щоб отримати\~наказ про\~звільнення під\~підпис,\~отримати трудову\~книжку та\~остаточний розрахунок,\~звертається до\~лікарні і\~відкриває листок\~непрацездатності строком\~до 11.05.2018\~р.,\~а потім\~з 14.05.2018\~р.\~по 21.05.2018\~р.\~Позивач умисно\~ввів в\~оману відповідача\~повідомивши йому,\~що нібито\~перебуває не\~лікарняному з\~02.05.2018\~р.,\~у зв`язку\~з чим\~відповідач не\~здійснив фактичний\~розрахунок день\~в день.\~Наказ про\~звільнення позивач\~отримує 23.05.2018\~р.,\~в якому\~робить відмітку\~про те,\~що не\~погоджується з\~ним і\~замість того,\~щоб звернутись\~за трудовою\~книжкою позивач\~звертається до\~суду з\~адміністративним позовом\~про визнання\~незаконним та\~скасування наказу\~про звільнення,\~поновлення на\~роботі та\~стягнення середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу.\~При цьому\~позивач не\~має підтвердження,\~що він\~звертався до\~відповідача з\~вимогою про\~видачу трудової\~книжки чи\~з письмовою\~заявою про\~надсилання її\~цінним листом\~з повідомленням\~на його\~адресу,\~це підтверджується\~самим листом\~позивача від\~24.05.2018\~р.\~та копіями\~журналом вхідної\~кореспонденції,\~які є\~в наявних\~матеріалах справи.\~В листі\~від 24.05.2018\~р.\~посилаючись на\~те,\~що він\~знімає із\~себе відповідальність\~за стан\~справ відповідача\~про вимоги,\~щодо видачі\~трудової книжки\~взагалі не\~йдеться.\~Більш того,\~єдина вимога\~щодо видачі\~трудової книжки\~від позивача\~до відповідача\~прозвучала в\~листі від\~18.07.2018\~р.,\~на яке\~відповідач запросив\~позивача на\~ознайомлення з\~наказом по\~підприємству №328-к\~від 18.07.2018\~р.\~та отримати\~його трудову\~книжку.\~Позивач так\~і не\~прийшов за\~нею,\~а дозвіл\~на відправлення\~її поштою\~так і\~не надсилав.\~03.05.2018\~р.\~відповідач також\~запрошував позивача\~отримати трудову\~книжку у\~відділі кадрів.\~Вбачається,\~що весь\~час позивач,\~вважаючи себе\~незаконно звільненим,\~умисно ухилявся\~від отримання\~трудової книжки,\~а тому,\~вини власника\~або умислу\~щодо невидачі\~позивачу його\~трудової книжки\~позивачем не\~надані.\~Матеріали справи\~не містять\~доказів,\~відповідно яких\~позивач звертався\~із заявою\~про видачу\~дублікату трудової\~книжки,\~або докази\~які б\~підтверджували перешкоди\~працевлаштуванню позивача.\~Також з\~матеріалів справи\~вбачається,\~що на\~виконання рішення\~Шевченківського районного\~суду м.\~Києва від\~18.10.2018\~р.\~по справі\~№761/21008/18\~позивача було\~поновлено на\~посаді в.о.\~директора ДП\~«МТП Усть-Дунайськ»\~та на\~користь позивача\~в межах\~виконавчого провадження\~№57596509\~було стягнуто\~з відповідача\~середній заробіток\~за один\~місяць в\~сумі 20315\~грн.\~20\~коп.\~без врахування\~податків і\~зборів та\~обов`язкових\~платежів,\~про які\~позивач взагалі\~не вказує\~в позові.\~З огляду\~на те,\~що вищезазначене\~рішення було\~скасовано відповідач\~звертався з\~вимогою про\~повернення 20315,20\~грн.\~проте позивач\~так і\~не повернув\~ці кошти.\~Як міститься\~із відзиву\~позивача,\~неможливість здійснення\~своєчасного розрахунку\~із позивачем\~виникла саме\~в результаті\~трудової діяльності\~позивача,\~адже будучи\~директором ДП\~«МТП Усть-Дунайськ»\~позивач безпідставно\~в односторонньому\~порядку розірвав\~договір бербоут-чартеру\~морського буксиру\~«Витязь»,\~дохід від\~якого був\~приблизно 370\~тис.\~грн.\~на місяць\~та мав\~строк дії\~до 18.11.2019\~р.,\~внаслідок чого\~Кілійським ВДВС\~ГТУ юстиції\~в Одеській\~області було\~відкрите виконавче\~провадження №56621508\~по стягненню\~боргу в\~сумі 62047,54\~долл.\~США на\~користь компанії\~«Kirgan\~Holding\~S.A.»\~в рамках\~якого з\~червня по\~грудень 2018\~р.\~були арештовані\~рахунки відповідача.\~Встановлено,\~що спір\~про звільнення\~позивача перебував\~на розгляді\~в Шевченківському\~районному суді\~м.\~Києва,\~рішенням якого\~позивача поновили\~02.01.2019\~р.\~на займаній\~посаді,\~проте знов\~звільнили 03.01.2019\~р.\~згідно наказу\~Міністерства інфраструктури\~України №2-О,\~в подальшому\~постановою від\~12.02.2019\~р.\~Київського апеляційного\~суду рішення\~Шевченківського районного\~суду м.\~Києва щодо\~поновлення позивача\~на займаній\~посаді та\~стягнення середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу було\~скасовано.\~Небажання самого\~позивача отримати\~трудову книжку\~підтверджується його\~активним супротивом\~самому звільненню,\~що підтверджує\~той факт,\~що сам\~позивач не\~вважав себе\~звільненим,\~а тому\~і не\~може довести\~вину відповідача\~в тому,\~що саме\~відповідач здійснював\~супротив в\~видачі позивачу\~його трудової\~книжки.\~15.01.2019\~р.\~позивач звернувся\~у відділ\~кадрів відповідача\~з вимогою\~про видачу\~трудової книжки,\~яка у\~той же\~день була\~йому видана\~під розпис\~у книзі\~обліку.\~Таким чином,\~все вищенаведене\~доводить відсутність\~будь-якої\~вини відповідача\~у затримці\~видачі трудової\~книжки позивачу,\~а отже\~не підтверджується\~порушення відповідачем\~ч.\~5\~ст.\~235\~КЗпП України,\~а тому\~підстав для\~виплати середнього\~заробітку у\~зв`язку\~із затримкою\~видачі його\~трудової книжки. Окрім того, позивач безпідставно просить задовольнити його вимоги, щодо стягнення з відповідача компенсації частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 48407,08 грн., адже є вихідна допомога не відносяться до доходів громадян на які нараховується компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Також зазначено, що позовна заява подана позивачем 18.07.2019 р., то виходячи із наданих роз`яснень Конституційним судом України така позовна заява є поданою після спливу тримісячного строку для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору. На підставі вищезазначеного, представник третьої особи просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник позивача [PERSON] , в судовому засідання позов підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні. Представник відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] в судовому засідання просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] , заповненої 02.09.1977 року відносно [PERSON] вбачається, що наказом Міністерства інфраструктури України №16-О від 31.01.2017 року [PERSON] було призначено виконуючим обовязки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ», /т. І а.с. 9-13/. Згідно наказу № 31-О від 02.05.2018 року, припинено повноваження [PERSON] з виконання обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ», звільнивши його 02.05.2018 року, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, /т. І а. с. 14/. Відповідно до наказу № 328-к від 02.05.2018 року, [PERSON] звільнено з 02.05.2018 року на наказано провести виплати: -заробітної плати по табелю обліку робочого часу за травень місяць 2018 року; -невикористану відпустку : за 02.02.2017 року по 02.05.2018 року у кількості 40 к.д.; -вихідну допомогу у розмірі 6-ти середньомісячних заробітних плат, /а. с. 15/. Згідно листа ДП «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» від 21.06.2018 року вбачається, що [PERSON] дійсно працював у вказаному державному підприємстві на посаді: -з 14.01.1982 року по 26.12.1983 року стивідором, старшим змінним диспетчером; -з 26.02.1987 року по 02.09.2001 року, головним диспетчером, заступником начальника порту з експлуатації, першим заступником начальника порту; -з 01.04.2003 року по 10.01.2006 року, заступником начальника порту з експлуатації директором директором Дунайської стивідорної компанії; -з 28.08.2009 року по 16.02.2010 року, виконуючим обов`язки начальника порту; -з 17.02.2010 року по 12.06.2013 року начальником порту; -з 13.06.2013 року по 01.02.2017 року директором ДП «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» та звільнений 01.02.2017 року у зв`язку із закінченням терміну дії укладеного між ним контракту, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, наказу Міністерства інфраструктури України від 31.01.2017 року № 6-О; -з 02.02.2017 року по 02.05.2018 року виконуючий обов`язки директора ДП «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» та з 02.05.2018 року припинено повноваження з виконання обов`язків директора державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ», звільнивши його відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, наказу Міністерства інфраструктури України від 02.05.2018 року р. п.1 № 31-О, /т. І а. с. 17/. Згідно Акту управління ДП «МТП Усть Дунайськ» від 02.05.2018 року вбачається, що 02.05.2018 року [PERSON] , виконуючий обов`язки директора, був присутній на роботі. О 15:34 годині по електронній пошті з Мінінфраструктури України надійшов наказ № 31-О від 02.05.2018 року, який був зареєстрований в журналі вхідної кореспонденції за № 542 від 02.05.2018 року, та був переданий в.о. директора [PERSON] для резолюції та ознайомлення, /т. І а. с. 63/. Відповідно до листа за вих. № 297/01/05-18 від 03.05.2018 року, направленого начальником відділу кадрів Департаменту державної політики в галузі Морського та річкового транспорту Міністерства інфраструктури України Швидченко Володимиру Іллічу вбачається, що наказом № 31-О Міністерством інфраструктури України з отримувачем припинено повноваження з виконання обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть - Дунайськ» з 02.05.2018 року, /т. І а. с. 64/. Згідно наказу № 107 від 22.05.2018 року утворено комісію з проведення службового розслідування. Комісії у період з 23.05.2018 року по 22.06.2018 року доручено проведення службового розслідування стосовно дати звільнення, видання наказу про звільнення, ознайомлення колишнього в.о. директора порту [PERSON] з наказом про звільнення з посади та проведення розрахунку при звільненні в порядку, встановленому законодавством, /т. І а. с. 25/. Згідно до акту службового розслідування від 11.06.2018 року, вбачається, що Наказом Міністерства інфраструктури від 02.05.2018 № 31-О [PERSON] був звільнений з посади в.о. директора порту. 03.05.2018 року на підприємство прибув в.о. директора порту Попов А.І. з оригіналом зазначеного наказу, [PERSON] в телефонному режимі та листом з повідомленням був запрошений у відділ кадрів для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. На що від нього в телефонному режимі була отримана інформація про знаходження його, на той час, на лікарняному. В зв`язку з цим виконати п.4 зазначеного наказу 03.05.2018 року відділ кадрів та бухгалтерія не мали змоги, так як по інформації [PERSON] він знаходився на лікарняному, а згідно ст. 40 звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається. Він мав бути звільнений після виходу з лікарняного, датою звільнення була би дата виходу з лікарняного. 22.05.2018 року підприємством був отриманий листок тимчасової непрацездатності [PERSON] в якому зазначено, що він знаходився на лікарняному з 03.05.2018 року, тобто лікарняний був відкритий після його звільнення. В зв`язку з цим зазначені листки непрацездатності не були прийняті комісією підприємства по соціальному страхуванню до розгляду та не підлягають оплаті. На підставі цього, 22.05.2018 року т.в.о.начальника відділу кадрів [PERSON] , був підготовлений проект внутрішнього наказу по підприємству від 22.05.2018 року, згідно п.4 наказу МІУ щодо звільнення [PERSON] з 02.05.2018 року та проведення з ним необхідних розрахунків відповідно до вимог законодавства про працю. За трудовою книжкою [PERSON] у відділ кадрів не звертався. На теперішній час остаточний розрахунок нарахувань виплат, які мають бути виплачені [PERSON] при звільненні не зроблений, в зв`язку з тим, що до бухгалтерії не наданий внутрішній наказ підприємства щодо проведення з ним необхідних розрахунків відповідно до вимог законодавства про працю, /т. І а. с. 26/. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2019 року по справі № 761/6122/19, у задоволенні позову [PERSON] до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Морський торгівельний порт Усть-Дунайськ», третя особа: [PERSON] , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, /т. І а. с. 102-105/. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2018 року по справі № 761/21008/18, позов [PERSON] до Міністерства інфраструктури України, ДП «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, визнано неправомірним наказ Міністерства інфраструктури України № 31-О від 02.05.2018 року про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» та скасувати його. Поновлено [PERSON] на посаді виконуючого обов`язків директора ДП «Морський торгівельний порт Усть Дунайськ» з 03.05.2018 року. Стягнуто з ДП «МТП Усть Дунайськ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 114954, 84 гривень без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з Міністерства інфраструктури України та ДП «МТП Усть Дунайськ» на користь держави судовий збір в розмірі 2559, 58 гривень, /т. І а. с. 20-24/. Постановою Київського апеляційного суду від 13.02.2019 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2018 року - скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, /т. ІІ а.с. 109-116/. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року по справі № 761/21008/18-ц, касаційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 13.02.2019 року, залишено без змін, /т. І а. с. 166-170/. Згідно наказу Державного секретаря Міністерства інфраструктури України № 2-О від 03.01.2019 року, звільнено [PERSON] , в.о. директора ДП «МТП Усть Дунайськ» з роботи з 03.01.2019 року, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, /т. І а. с. 72/. Відповідно до службової записки від 10.04.2019 року, складеної головним бухгалтером ДП «МТП Усть Дунайськ» встановлено, що Наказом Міністерства інфраструктури України від 02.05.2018 року № 31-О, було припинено повноваження [PERSON] 02.05.2018 року, відповідно до п. 5 ст. 41 КЗпП України (припинення повноважень посадової особи). При звільнені зазначеної підстави передбачається виплата вихідної допомоги в розмірі 6 середньомісячних заробітних плат. Для нарахування виплат сум, належних йому при звільнення повинен бути виданий внутрішній наказ по підприємству, на підставі якого бухгалтерія нараховує ці суми. Згідно наказу про підприємству від 18.07.2018 року № 328 бухгалтерією були нараховані [PERSON] в липні 2018 року 155117,20 гривень. В липні 2018 року нараховані кошти не були виплачені в зв`язку з арештом всіх рахунків підприємства виконавчою службою в період з 15.06.2018 року по 30.11.2018 року. З травня 2018 року головним бухгалтером та юрисконсультом постійно піднімалось питання про розрахунок з [PERSON] , але в.о. директора [PERSON] не давав розпорядження на виплату грошей у зв`язку зі звільненням [PERSON] . З 03.12.2018 року був знятий арешт з рахунків, але на той час була заборгованість по заробітній платі робітникам підприємства з серпня 2018 року по жовтень 2018 року. Та в.о. директора підприємства дав вказівку погасити зазначену заборгованість з серпня по жовтень 2018 року. В зв`язку зі скрутним фінансовим становищем підприємства [PERSON] знову не дав вказівку про виплату грошей [PERSON] , оскільки було недостатньо коштів. В січні 2019 року була виплачена [PERSON] компенсація відпустки 15348,39 гривень. В березні 2019 року була виплачена вихідна допомога в розмірі 35000,00 гривень. 10.04.2019 року виплачена вихідна допомога в розмірі 30000,00 гривень. До квітня 2019 буде виплачена остання сума в розмірі 35483, 32 грн., /т. І а. с. 27/. Згідно довідки від 17.04.2019 року, складеної головним бухгалтером ДП «МТП Усть Дунайськ» вбачається, що заборгованість перед [PERSON] станом на 17.04.2019 року погашена. Остання виплата була зроблена 11.04.2019 року в сумі 35483,32 гривень, /т. І а. с. 28/. Згідно довідки за вих. № 726/01/07-19 від 27.09.2019 року вбачається, що станом на 11.04.2019 року ДП «МТП Усть Дунайськ» здійснив у повному обсязі [PERSON] всі виплати розрахунку при звільненні в сумі 115831,71 грн., /т. І а. с. 73/. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України № 1-О від 02.01.2019 року, поновлено [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть Дунайськ» з 03.01.2019 року. Звільнено [PERSON] , виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть Дунайськ» з 03.01.2019 року, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, /т. І а. с. 30/. Згідно наказу Міністерства інфраструктури України № 2-О від 03.01.2019 року, звільнено [PERSON] , виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Усть Дунайськ», з роботи 03.01.2019 року, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Призначено [PERSON] з 04.01.2019 року виконуючим обов`язки директора ДП «МТП Усть Дунайськ», /т. І а. с. 31/. Відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) № 07-к від 03.01.2019 року винесеного т. в. о. директора ДП «МТП Усть Дунайськ», вбачається, що [PERSON] вивільнено 03.01.2019 року з посади в.о. директора МТП «Усть Дунайськ» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, /т. І а. с. 32/. Постановою Кілійського районного суду Одеської області від 27.05.2019 року по справі № 502/824/19, визнано винним громадянина України, [PERSON] , громадянина України, [INFO] , у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 41 ч.1 Кодексу про адміністративні правопорушення України та на підставі ст. 22 КУпАП, звільнено його від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, /т. І а. с. 40/. Згідно довідки про доходи від 12.06.2019 року № 27, виданої головним бухгалтером ДП «МТП Усть Дунайськ», вбачається, що [PERSON] в період з березня 2018 року по квітень 2018 року отримав заробітну плату в розмірі 40630,39 гривень, /т. І а. с. 42/. При ухваленні рішення судом застосовано наступні норми права: Як зазначено в ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює\~докази\~за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що\~ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та\~безпосередньому дослідженні\~наявних\~у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо-годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Такий правовий висновок наведений Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц. Окрім цього згідно роз`яснень, викладених у п.32\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~\~у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до п. 8 р. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як встановлено з матеріалів справи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток з моменту звільнення 02.05.2018 року, по день фактичного розрахунку 11.04.2019 року, в календарних днях, оскільки вказані виплати відносяться до компенсації виплат (середнього заробітку) з моменту звільнення по час виплати, у зв`язку з чим, загальна кількість днів склала 344 дні. З врахуванням вищенаведеного, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток в розмірі 229128,08 грн. за 344 робочі дні (666,07 х 344). Середній заробіток розрахований згідно інформації наданої Головним бухгалтером ДП «МТП «Усть Дунайськ» щодо виплат заробітної плати [PERSON] . У зв`язку з чим, суд задовольняє частково позовну вимогу в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо тверджень позивача щодо затримки видачі трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 1\~статті 36\~КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Статтею 47 КЗпП України\~(в редакції чинній станом на 30.10.2017 року, тобто на дату звільнення з роботи [PERSON] ) передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Аналогічний обов`язок власника або уповноваженого ним органу закріплений і в п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110 (надалі- Інструкція). Частиною 5\~статті 235 КЗпП України\~передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Також згідно з пунктом 4.1 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Таким чином, для застосування частини п`ятої\~статті 235 КЗпП України\~необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Виходячи із системного аналізу норм ст. 47 КЗпП України та зазначених положень Інструкції, у взаємозв`язку із положеннями ст. 76 ЦПК України, предметом доказування у цій справі, є, серед іншого, правомірність чи неправомірність дій роботодавця у ситуації, за якої працівник з тих чи інших причин не отримав у день звільнення копії наказу про звільнення та трудової книжки. \~Виходячи з аналізу норм права, які регулюють трудові відносини, суд вважає, що право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі. Визначена\~статтею 13 ЦПК України\~диспозитивність судового процесу передбачає право учасників справи довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, проте позивачем належним чином не доведено, що ним здійснювались дії щодо отримання трудової книжки, оскільки посилання на звернення щодо видачі трудової книжки, не підтверджуються належними доказами. Вказані обставини на думку суду свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки у розумінні положень частини п`ятої\~статті 235 КЗпП України, тому суд приходить до висновку про те, що затримка видачі трудової книжки відбулась не з вини роботодавця. Такий висновок суду узгоджується з висновком ВС, висловленим у постанова ВС від 09.03.2021 року у справі\~№ 600/121/19\~, відповідно до якого Верховний Суд наголосив, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах. В поданому позові відсутні належні докази, що позивач звертався до відповідача з вимогою про видачу трудової книжки чи з письмовою заявою про надсилання її цінним листом з повідомленням на його адресу, що виключає противоправність дій відповідача в затримці видачі трудової книжки. Оскільки суд прийшов до висновку, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася не з вини роботодавця, то відповідно підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відсутні. Щодо стягнення компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд приходить до наступних висновків. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачене статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Положеннями частини першої статті 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з пунктом 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток (далі - Порядок). Згідно з підпунктом «б» пункту 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо. Тобто згідно з підпунктом «б» пункту 4 Порядку компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою. Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд доходить висновку про те, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» застосовується до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру, а компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою і тому не підлягає компенсації у відповідності до вимог цього Закону. Оскільки вихідна допомога при звільненні має разовий характер та відповідно до пункту 3.8. розділу 3 «Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці» Інструкції зі статистики заробітної плати, яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, не належить до фонду оплати праці, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на неї відповідно до статті 2 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не нараховується. На підставі вищезазначеного, суд не вбачає підстав для стягнення компенсації доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, у зв`язку з чим, позов в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Так, згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Згідно пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В обґрунтування моральної шкоди, представник позивача вказав, що рішення про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку добровільно виконано не було, чим було порушено його права, і в подальшому він залишився без коштів на існування, що призвело до того, що позивач втратив змогу виконувати кредитні зобов`язання та оплачувати комунальні платежі, що призвело до того, що позивач знову скористався кредитними коштами. Крім того, суд звертає увагу на наступне, представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позову зокрема зазначав, що позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, вказуючи, що датою, з якої розпочався перебіг тримісячного строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є дата фактичної виплати позивачу належних йому сум при звільненні 11.04.2019 року, оскільки позовна заява подана 18.07.2019 року, позивачем порушено строк звернення до суду. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Між тим, представником відповідача не надано належних та допустимих доказів, факту дізнання позивачем, щодо проведення з ним повного розрахунку, таким чином суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами. З врахуванням вищезазначеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним відшкодувати позивачеві за рахунок відповідача моральну шкоду у розмірі 10000, 00 гривень. Щодо розподілу судових витрат, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому за правилами ст.\~141\~ЦПК\~України при винесенні рішення з відповідача належить стягнути судові витрати в розмірі судового збору, а саме: - за позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2291,28 грн., а також 6914,32 гривень на користь держави за вимогу про стягнення моральної шкоди, які підлягають стягненню з відповідача на користь держави, та з позивача на користь держави в розмірі 9949,87 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial