Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

Державна іпотечна установа звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 травня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит №10/2012-86, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 165\~000 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитом, з кінцевою датою їх повернення кредитору не пізніше 18 травня 2034 року, за цільовим призначенням придбання у власність за договором купівлі-продажу №478 від 18 травня 2012 року окремої квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з метою постійного проживання. 18 травня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк», [PERSON] і [PERSON] був укладений договір поруки №10п/2012-86. 15 серпня 2012 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «ВТБ Банк» був укладений договір відступлення права вимоги №553/12 за умовами якого відбулось відступлення права вимоги за договорами від 18 травня 2012 року: про іпотечний кредит №10/2012-86; за іпотечним договором №10з/2012-86; за договором поруки №10п/2012-86, а вартість вимоги, яка включає сукупність заборгованості за основним боргом за кредитом, склала 164\~837,63 грн. Станом на 26 червня 2024 року заборгованість [PERSON] становить: 138\~441,60 грн. залишок боргу за основним зобов`язанням, в тому числі прострочена сума основного боргу 14\~317,36 грн., та 47\~834,86 грн. прострочені відсотки за користування кредитом, загалом заборгованість становить 186\~276,46 грн. На підставі викладеного, Державна іпотечна установа звернулась з цією позовною заявою, в якій просила стягнути солідарно з відповідачів на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит в розмірі 186 276,46 грн., з яких сума основного боргу становить 138\~441,60 грн., прострочені відсотки за користування кредитом 47\~834,86 грн., а також судові витрати в розмірі 3 028 грн. Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за №1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у позовній заяві просив розглядати справу без участі їх представника. Відповідачі у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представили, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 02 вересня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подали. При цьому, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із вимогами статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях Судом встановлено, що 18 травня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 10/2012-86, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 165 000 грн. зі сплатою 15% річних та кінцевим строком повернення кредиту не пізніше 18 травня 2034 року. Грошові кошти було переведено на поточний рахунок № [NUMBER] , зазначений [PERSON] у його заяві на надання та перерахування/видачу кредитних коштів від 18 травня 2012 року, що підтверджується меморіальним ордером ПАТ «ВТБ Банк» № 27449 від 18 травня 2012 року з призначенням платежу «надання кредиту [PERSON] згідно з договором про іпотечний кредит № 10/2012-86 від 18.05.12» (а. с. 41-54). Матеріалами справи підтверджено, що в забезпечення зобов`язань за вищевказаним договором між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 10з/2012-86 від 18 травня 2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шабадаш Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 482, відповідно до змісту якого в іпотеку було передано нерухоме майно житлового призначення трикімнатну квартиру, загальною площею 62,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 55-58). Також в забезпечення зобов`язань, що виникають з договору про іпотечний кредит № 10/2012-86 від 18 травня 2012 року, між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір поруки № 10п/2012-86 від 18 травня 2012 року, за умовами якого поручитель [PERSON] зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання позивальником усіх його зобов`язань за вищевказаним кредитним договором (а. с. 59-63). Крім того, судом встановлено, що 15 серпня 2012 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги № 553/12, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 4635, за умовами якого відбулося відступлення ПАТ «ВТБ Банк» позивачу прав вимоги за договором про іпотечний кредит № 10/2012-86 від 18 травня 2012 року, за іпотечним договором № 10з/2012-86 від 18 травня 2012 року та договором поруки № 10п/2012-86 від 18 травня 2012 року, на загальну вартість права вимоги за кредитним договором на момент передачі прав вимоги Державній іпотечній установі в розмірі 164\~837,63 грн. (а. с. 30-33). В матеріалах справи також наявні повідомлення про відступлення права вимоги від 16 серпня 2012 року, які були особисто отримані відповідачами, про що свідчать їх підписи, датовані 17 серпня 2012 року (а. с. 34-37). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідачі порушують зобов`язання за даним договором. Згідно із ст. 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Частиною 2 статті 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як передбачено у ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. З матеріалів справи вбачається, що банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши [PERSON] кредитні кошти на придбання квартири, однак відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 26 червня 2024 року відповідачами прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті відсотків за користування кредитом та становить 186\~276,46 грн., з яких: 138\~441,60 грн. залишок боргу за основним зобов`язанням, в тому числі прострочена сума основного боргу 14\~317,36 грн., а також 47\~834,86 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом, та 0,00 грн. пеня. Судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором про іпотечний кредит №10/2012-86 від 18 травня 2012 року станом на 26 червня 2024 року відповідає вимогам закону (а. с. 64). Зазначений розрахунок відповідачами не спростовано в ході розгляду справи не було, як і не було надано доказів належного виконання своїх зобов`язань перед позивачем. Враховуючи вищевказані положення закону, наявні в матеріалах справи докази та встановлені судом обставини справи, суд вважає доведеним факт порушення відповідачами умов кредитного договору в частині строків повернення кредитної заборгованості та визнає право позивача на її стягнення в судовому порядку. Частиною 1 статті 81, статті 89 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Будь-яких відомостей або доказів на спростування встановлених судом обставин матеріали справи не містять. Отже, оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості, що виникла внаслідок порушення кредитних зобов`язань відповідачами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені у повному обсязі та ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 3 028 грн., а судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 028 грн., тобто по 1 514 грн. з кожного.

Outcome: approved