Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

14 листопада 2023 року до Підволочиського районного суду Тернопільської області за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від його доходів. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року визнано обов`язковою явку позивача та відповідача. Ухвалою суду від 12 березня 2024 року у справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник, які приймали участь в режимі відеоконференції, позов підтримали. Відповідач [PERSON] , який також приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов повністю визнав, пояснив, що він дійсно є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно чч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити у підготовчому засіданні. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідачі по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Судом встановлено, що 16.11.2011 в м. Неаполь народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] (а.с. 7) та [INFO] в м. Неаполь (провінція Неаполь) народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] (а.с. 6). Згідно з довідкою №540/3-022 від 14.03.2017, відповідно до статтей 250 та 262 Цивільного кодексу Італійської Республіки та Закону Італійської Республіки №219/2002, у разі народження дитини у батьків, які не перебувають в шлюбі між собою і відсутності письмової згоди батька про визнання батьківства, реєстрація народження здійснюється за заявою матері дитини та у актовому записі про народження відомості про батька не заповнюються (а.с. 4). Згідно з довідкою №540/1-365 від 05.11.2012, виданою консулом Генерального консульства України в Неаполі, [PERSON] , мати [PERSON] , [INFO] , є матір`ю-одиначкою на підставі Витягу з книги реєстрації актів про народження, акт №47 частина ІІ, серія В (а.с. 9). 03 листопада 2021 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №3019, місце державної реєстрації шлюбу - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький); прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с. 3 зворотній бік). [INFO] в м. Вінниця народився [PERSON] , батьком якого є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 6 зворотній бік). Згідно з інформацією, наданою Підволочиським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про шлюб №3019 від 03.11.2021 між [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ), більше актових записів про шлюб [PERSON] в архіві відділу та за даними Реєстру не виявлено (а.с. 102). Як встановлено в судовому засіданні, сторони мали близькі стосунки до державної реєстрації шлюбу, тривалий час проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 133 Сімейного кодексу України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України. Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Визнання батьківства це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини. Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною. Згідно з ч. 1 ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (далі - Постанова), спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Пунктом 8 Постанови визначено, що судове рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено) (п. 9 постанови Пленуму). Правилами ст. 134 СК України встановлено, що на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи зібрані по справі докази, у контексті системного аналізу наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки під час судового розгляду знайшов своє підтвердження факт того, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Суд, з урахуванням вищевказаних норм матеріального права та встановлених обставин під час розгляду справи, дослідивши зібрані у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України, враховуючи засади розумності та справедливості, дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття в примусовому порядку, визначивши розмір аліментів - 1/3 частку заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд, відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а іншу частину судових витрат у вигляді судового збору стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved