Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-28 00:00:00

14.03.2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» (далі - ТОВ «АІА Фінанс Груп», товариство, позивач; представник позивача - адвокат Литвинець С.А.) з позовом до [PERSON] (далі - відповідач; представник відповідача - адвокат Калінін С.К.) про стягнення заборгованості, в якому позивач, з урахуванням зміненої редакції позовної заяви від 15.04.2024 року, ухвали суду від 18.07.2024 року, просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» заборгованість у розмірі 7459,59 грн. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням зміненої редакції позовної заяви від 15.04.2024 року, ухвали суду від 18.07.2024 року, позивач зазначив, що відповідач має заборгованість перед позивачем за кредитним договором у розмірі 4000,00 грн, сума заборгованості за строковими процентами за період з 07.12.2019 року по 06.01.2020 року становить 1266,00 грн (зафіксована договором вартість). Проценти в період прострочення розраховуються на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України від дати прострочення за період з 10.08.2018 року по 23.02.2022 року включно та складають 559,64 грн, інфляційні втрати - 1633,95 грн, а разом 7459,59 грн. Проте позивач частково визнав первісні позовні вимог, а суму заборгованості не сплатив. Тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача кредитної заборгованості. 09.04.2024 року в системі «Електронний суд» представник відповідача - адвокат Калінін С.К. подав до суду відзив на позовну заяву в її первісній редакції від 14.03.2024 року на загальну суму кредитної заборгованості у розмірі 85668,40 грн, з яких: 4000,00 грн - сума кредиту, згідно із заявкою, 1266,00 грн - проценти (згідно із заявкою), 77580,00 грн - проценти, згідно зі ст. 625 ЦК України та п.2.11 договору, 2822,40 грн - інфляційні втрати, згідно із ст. 625 ЦК України, в якому зазначив, що відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4000,00 грн та суму процентів у розмірі 1266,00 грн. В іншій частині первісні позовні вимоги відповідач вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, за твердженнями представника відповідача, позивач зазначив, що нібито проценти, на які він має право за ч. 2 ст. 625 ЦК України, були визначені сторонами кредитного договору у п. 2.11 договору. Пунктом же 2.11. кредитного договору передбачено «плату за користування кредитом» у вигляді процентної ставки - 1,5% за кожен день від суми отриманого кредиту, а не річних від простроченої суми, як передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому ці 1,5% від суми отриманого кредиту за кожен день прострочення, на думку сторони відповідача, не мають нічого спільного із правовою природою процентів, які можуть бути нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України, і підхід до нарахування таких - 1,5% від суми отриманого кредиту за кожен день носить явно несправедливий характер, як на це звертала увагу ВП ВС у постанові від 05.04.2023 року по справі №910/4518/16. Також відповідач посилається на застосування строку позовної давності у 3 (три) роки, відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України. З огляду на вказане, відповідач вважає, що вказане у позовній заяві первісної редакції нарахування є неправомірним, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними, тому слід частково задовольнити позов в сумі 5266,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 4000,00 грн, сума процентів - 1266,00 грн. При цьому відповідач просив суд пропорційно до задоволеної частини позовних вимог вирішити питання про розподіл судових витрат, в тому числі витрат позивача на професійну правничу допомогу, а саме: судовий збір у розмірі 186,12 грн (3028,00 грн х 5266,00 грн : 85668,40 грн) та витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 368,81 грн (6000,00 грн х 5266,00 грн : 85668,40 грн), витрати відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 9385,30 грн (10000,00 грн х 85668,40 грн - 5266,00 грн)) : 85668,40 грн). Інших заяв по суті спору до суду не надходило. Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, та просив суд їх задовольнити, вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема, витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 11283,42 грн. При цьому представник позивача вказав, що заборгованість зі сплати процентів, інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 ЦК України, є похідною від основної заборгованості, а відповідно до п. 5.2 кредитного договору, позовна давність становить 5 (п`ять) років. Представник відповідача частково визнав позовні вимоги в частині позовних вимог про стягнення тіла кредиту та процентів за договором, а в іншій частині позовні вимоги відповідач вважає безпідставними, як про це вказано у відзиві на позов. Представник відповідача наголосив на тому, що позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів та інфляційних втрат за ч. 2 ст. 625 ЦК України є безпідставними, позивачем пропущений строк позовної давності, зокрема, у період з 10.08.2018 по 10.08.2021, що становить 3 (три) роки позовної давності. Також представник відповідача зазначив, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу є завищеними, неспівмірними із заявленими позовними вимогами, бо справа є малозначною, та такі слід зменшити до 5000,00 грн, а вирішити питання про розподіл судових витрат слід пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 20.03.2024, отриманої на запит суду, відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України, відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.03.2024 року було відкрито провадження в цивільній справі, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду від 18.07.2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про визнання зловживанням процесуальними правами дій представника позивача щодо подання до суду заяви про зменшення позовних вимог та прийнято до розгляду змінену редакцію позовної заяви, якою зменшені позовні вимоги, в цивільній справі. Під час судового розгляду справи судом були заслухані усні пояснення учасників справи по суті спору, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, та 29.08.2024 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. У період з 02.09.2024 до 27.09.2024 суддя Ханієва Ф.М. перебувала в основній щорічній відпустці, та повний текст рішення суду складений 04.10.2024. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що 30.01.2018 року відповідач - [PERSON] (далі - позичальник) звернувся до позивача - ТОВ «АІА Фінанс Груп» (далі - кредитор) із заявкою №1668655 (пропозиція (оферта) укладення договору про надання кредиту), підписаною електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідно до якої просив товариство надати йому кредит на умовах, обраних ним згідно з пропозицією (офертою) укладення договору про надання кредиту, з умовами якої ознайомлений та погоджується, та просив надати кредит на зазначених умовах: сума кредиту - 4000,00 грн; строк повернення кредиту - 30 днів; процентна ставка (% від суми кредиту в день) - 1,06%; реальна річна процентна ставка за кредитом у % - 385%; очікувана сукупна вартість кредиту (проценти) у грн - 1266 грн; загальна сума до повернення (проценти і кредит) у грн - 5266 грн. Відповідно до умов пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, зокрема, заявка вважається погодженою кредитором у випадку перерахування грошових коштів у сумі кредиту згідно з погодженою заявкою на рахунок позичальника; в призначенні платежу при цьому повинен бути вказаний номер заявки, за якою перераховано суму кредиту; кожна підписана позичальником і погоджена кредитором заявка є окремим договором кредиту. Відповідно до умов договору, викладених у розділі ІІІ пропозиції (оферти), кредитор надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредитору кредит та сплатити нараховані проценти на умовах, передбачених договором та погодженою кредитором заявою позичальника; кредит надається з метою використання грошових коштів для особистих потреб позичальника (пункти 1.1., 1.2.). Договір укладається за кожною окремою погодженою заявкою позичальника на строк кредиту, визначений у заявці (п.2.1.). Граничні строки повернення кредиту становить від 7 (семи) до 30 (тридцяти) днів, але в будь-якому випадку до 1 місяця з моменту отримання кредиту (п.2.3.). Датою надання кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок позичальника. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у день надання кредиту. Кредит надається на визначену позичальником кількість днів в межах строку від 7 (семи) до 30 (тридцяти) календарних днів, але у будь-якому випадку - до одного місяця (пункти 2.6., 2.7.). Ціна кредиту за договором залежить від строку користування кредитом і обчислюється у відсотках від суми кредиту за кожний день використання грошових коштів. У договорі вказаний розмір процентної ставки, в залежності від якої визначається ціна кредиту, якщо інше не обумовлено сторонами у додатку до договору (п.2.8.). Проценти нараховуються на суму кредиту, зазначену в погодженій кредитором заявці позичальника в день отримання кредиту на весь строк користування кредитом (п.2.9.). Позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за кредитом, визначені згідно з п.2.8. договору, в останній день строку користування кредитом (п.2.10.). Починаючи з другого дня за останнім днем строку користування, кредитом процентна ставка за користування кредитом нараховується щоденно і становить 1,5% від суми кредиту за кожен день з моменту закінчення строку користування, до моменту фактичного повернення кредиту. Обов`язок сплати процентів згідно з даним пунктом договору виникає у позичальника в день, наступний за днем їх нарахування (п.2.11.). Сторони договору погодили, що на підставі ст. 259 ЦК України позовна давність за всіма зобов`язаннями сторін, що виникають з умов договору, в тому числі щодо сплати неустойки, процентів та відшкодування збитків становить 5 (п`ять) років (п.5.2.). У випадку припинення дії, або закінчення строку дії договору, сторони не звільняються від обов`язку виконання зобов`язань, що виникли під час його дії; при цьому непогашені грошові зобов`язання повертаються стороною, що прострочила з урахуванням положень п. 2 ст. 625 ЦК України, з процентами у розмірі згідно з п.2.11 договору (п.7.4.). Відповідач - [PERSON] отримав суму кредиту у розмірі 4000,00 грн, що підтверджується листом від 30.08.2023 року щодо надання інформації з реєстру відправлених смс-повідомлень за 30.01.2018 року разом з додатком до листа, платіжним дорученням від 30.01.2018 року на суму 4000,00 грн з призначенням платежу: виплата грошових коштів за договором кредиту №3325208759 від 30.01.2018, [PERSON] . Відповідно до реєстру платежів клієнта ТОВ «АІА Фінанс Груп» станом на 12.03.2024, клієнт [PERSON] сплатив за договором про надання кредиту №1668655 від 30.01.2018, з відміткою про те, що клієнт згоден з умовами угоди, комісію за відтермінування строку повернення кредиту, а саме: 30.07.2018 - 708,00грн, 20.07.2018 - 708,00 грн, 02.07.2018 - 708,00 грн, 19.06.2018 - 708,00 грн, 27.05.2018 - 708,00 грн, 17.05.2018 - 708,00 грн, 08.05.2018 - 708,00 грн, 18.04.2018 - 708,00 грн, 06.04.2018 - 364,00 грн, 29.03.2018 - 364,00 грн, 23.03.2018 - 364,00 грн, 15.03.2018 - 364,00 грн, 08.03.2018 - 364,00 грн, 28.02.2018 - 364,00 грн. За змістом виписки з банківського рахунку [PERSON] , поточна сума заборгованості становить - 15469,03 грн з відображенням дати видачі кредиту: 17.02.2014, 03.04.2008, 09.05.2017, 09.10.2008, 26.05.2017. Позивач направив на адресу відповідача засобами поштового зв`язку - 10.08.2023 вимогу щодо виконання зобов`язань за договором за вих. №230809-1 від 09.08.2023, за якою товариство вимагало в строк до 22.08.2023 погасити заборгованість в сумі 95308,44 грн, що складається з: суми наданого і неповерненого в строк кредиту - 4000,00 грн, суми процентів - 87300,00 грн, суми комісії - 1266,00 грн, інфляційних втрат - 2742,44 грн, з посиланням на заявку №1668655 від 30.01.2018 та ст. 625 ЦК України. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 15.04.2024, позивач надав суду розрахунки: суми заборгованості за строковими процентами за період з 07.12.2019 по 06.01.2020 - 1266,00 грн (зафіксована договором вартість); процентів в період прострочення, що розраховується на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України від дати прострочення за період з 10.08.2018 по 23.02.2022 включно: 1293 днів = сума простроченого до сплати кредиту + сума прострочених до сплати процентів х 3 : 365% х кількість днів прострочення = (4000,00 грн +1266,00 грн) х 3 : 365 : 100 х 1293 = 559,64 грн; інфляційних втрат за формулою: ІС = (ІІ1 : 100) х (ІІ2 : 100) х (ІІ3 : 100) х … (ІІZ : 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення: 5266,00 х 1,31028328 - 5266,00 грн = 1633,95 грн. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2022 року (головуючий суддя - Ханієва Ф.М.), справа №203/4994/21, провадження №2/0203/473/2022, яке набрало законної сили, був повністю задоволений позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави, та визнано виконавчий напис від 18.03.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за № 31354, щодо стягнення з [PERSON] ( [INFO] ; адреса місця проживання: [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» (адреса місцезнаходження: вул. Михайлівська, буд. 15/1, літ. Б, м. Київ, 01001; код ЄДРПОУ 41184403) заборгованості у загальному розмірі 29900,00 грн, таким, що не підлягає виконанню, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» (адреса місцезнаходження: вул. Михайлівська, буд. 15/1, літ. Б, м. Київ, 01001; код ЄДРПОУ 41184403) на користь [PERSON] ( [INFO] ; адреса місця проживання: [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) безпідставно стягнуту грошову суму за виконавчим написом від 18.03.2021 року, вчиненим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною, зареєстрованим в реєстрі за № 31354, у загальному розмірі 6552,07 грн (шість тисяч п`ятсот п`ятдесят дві гривні 07 копійок), стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» (адреса місцезнаходження: вул. Михайлівська, буд. 15/1, літ. Б, м. Київ, 01001; код ЄДРПОУ 41184403) на користь [PERSON] ( [INFO] ; адреса місця проживання: [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1816,00 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 00 копійок) та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок), у загальному розмірі 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок), стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» (адреса місцезнаходження: вул. Михайлівська, буд. 15/1, літ. Б, м. Київ, 01001; код ЄДРПОУ 41184403) на користь [PERSON] ( [INFO] ; адреса місця проживання: [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок). Представник позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надав суду копії: договору №21-3 про надання правничої (правової) допомоги від 01.09.2021 року, укладеного між адвокатом Литвинцем С.А. та ТОВ «АІА Фінанс Груп», за умовами якого, зокрема, передбачено, що вартість кожної конкретної послуги визначається укладеною сторонами додатковою угодою до договору, що є його невід`ємною частиною з моменту підписання сторонами; оплата за послуги здійснюється клієнтом в строк до 14 календарних днів, з моменту підписання сторонами акту про надані послуги, якщо інший порядок розрахунків не вказано у відповідній додатковій угоді; розрахунки здійснюються виключно в безготівковій формі (пункти 2.1., 2.2.); додаткової угоди №12 від 09.02.2024 до договору №21-3 про надання правничої (правової) допомоги від 01.09.2021; ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 12.03.2024, виданого на підставі договору про надання правової допомоги №21-3 від 01.09.2021, адвокат Литвинець С.А.; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 24.07.2015, серії КС №5353/10, адвокат Литвинець С.А.; акта №240312-1 від 12.03.2024 про надані послуги згідно з договором №21-3 про надання правничої (правової) допомоги від 01.09.2021, за змістом якого представництво інтересів клієнта при розгляді справи за позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на суму 85668,40 грн в суді першої інстанції включає: вивчення матеріалів, аналіз судової практики, розрахунок позовних вимог, підготовку позову до суду, на суму 11283,42 грн; платіжну інструкцію в національній валюті від 29.02.2024 №756 на загальну суму 36600,00 грн з призначенням платежу: передоплата за надання (правничої) правової допомоги згідно з договором №21-3 від 01.09.2021. Представник відповідача на підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу надав суду копії: договору №б/н/24 від 28.03.2024 про надання професійної правничої (правової) допомоги разом з додатком №1, додатком №2 актом виконаних робіт (наданих послуг) від 08.04.2024 на загальну суму 10000,00 грн, укладеного між Адвокатським бюро «Калінін і Партнери» в особі керуючого Калініна С.К. та [PERSON] , за умовами якого предметом договору є надання бюро правової допомоги клієнту по справі №203/1295/24; за правничу (правову) допомогу, передбачену в п.п. 1.1., п.п. 1.2. договору клієнт сплачує бюро гонорар (винагороду), розмір якого, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до договору, з урахуванням рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару (винагороди), затверджених рішенням засновника Адвокатського бюро «Калінін і Партнери» №3/2018 від 17.07.2018; за надання професійної правничої (правової) допомоги, передбаченої в п.п. 1.1 договору, клієнт сплачує бюро гонорар (винагороду) в розмірі 10000,00 грн у строк до набрання судового рішення законної сили, у справі, що визначена предметом договору; рекомендовані (мінімальні) ставки адвокатського гонорару (винагороди); платіжної інструкції №@2PL262858 від 01.04.2024 на суму 10000,00 грн з призначенням платежу: договір №б/н/24 від 28.03.2024, [PERSON] ; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 26.06.2018, серії ПТ №2212, адвокат Калінін С.К.; ордера на надання правничої (правової) допомоги від 08.04.2024, виданого на підставі договору про надання правової допомоги №б/н/24 від 28.03.2024, адвокат Калінін С.К. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення заборгованості у загальному розмірі 7459,59 грн за договором про надання кредиту №1668655 від 30.01.2018 року. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ст. 1055 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» від 3 вересня 2015 року № 675-VIII, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис є одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч. 3, ч. 4, ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом. Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до положень ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред`являються. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 258, 259 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. У п. 30 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 року у справі №922/3578/18 викладено правовий висновок про те, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.04.2023 р. по справі № 910/4518/16 у п.п. 95-128, виклала детальні правові висновки щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України та щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. За своєю правовою природою проценти, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України, мають виключно компенсаторний характер і підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Аналіз викладених вище норм вказує, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 266 ЦК України). Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється (постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс164 постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц (провадження № 61-35327св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 766/10193/16-ц (провадження № 61-25604св18 від 03 березня 2021 року у справі № 335/9695/19 (провадження № 61-90св21)). Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова ВС від 05 серпня 2022 року, справа №757/63074/19-ц, провадження № 61-17638св21). За правилами, встановленими ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і в заємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі дока зам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз викладеного вище вказує, що сторони уклали кредитний договір, в якому погодили всі істотні умови договору, в тому числі щодо зміни строку позовної давності шляхом її збільшення за домовленістю сторін у 5 (п`ять) років. Ураховуючи той факт, що відповідач дотепер неналежно виконує свої обов`язки з повернення кредиту, таке невиконання (неналежне виконання) є порушенням його зобов`язань у розумінні приведених норм. Суд враховує і те, що відповідач визнав факт обізнаності з умовами кредитного договору станом на момент його укладення, визнав наявний у нього розмір заборгованості за тілом кредиту у сумі 4000,00 грн та процентів за умовами договору у розмірі 1266,00 грн за період з 07.12.2019 по 06.01.2020 (зафіксована договором умова щодо сплати процентів), на загальну суму 5266,00 грн. При цьому у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідач порушив умови укладеного сторонами кредитного договору, а саме: прострочив повернення заборгованості по кредиту, у зв`язку з чим, позивач має право вимагати повернення наданого відповідачу кредиту. Тим більше, що позивач заявляє до стягнення кредитну заборгованість за тілом кредиту строкових процентів за договором, які відповідач визнав, а тому зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до ст. 625 ЦК України. Так, за умовами договору, строк для повернення кредиту відповідачем та нарахованих процентів за договором був обумовлений сторонами до 01.03.2018 року, проте до цієї дати відповідач не повернув тіло кредиту та проценти за договором, чого не заперечує. При цьому за умовами договору, строк користування кредитом був відтермінований відповідачем та внесені суми комісії за відтермінування строку повернення кредиту за період з 28.02.2018 до 30.07.2018, про що вказано вище, у зв`язку з чим новий строк повернення кредиту становив період з 08.03.2018 до 10.08.2018. Позивач нараховує відповідачу проценти та інфляційні втрати, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, за період з 10.08.2018 по 23.02.2022 включно, тобто до повномасштабного російського вторгнення, що становить 1293 днів, а саме: проценти - 559,64 грн та інфляційні втрати - 1633,95 грн за розрахунком відображеним вище, який не спростований відповідачем. Суд відхиляє як безпідставні твердження представника відповідача про сплив строку загальної позовної давності у 3 (три) роки за період з 10.08.2018 до 10.08.2021 для нарахування процентів та інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 ЦК України. Оскільки, по-перше, сторони обумовили у договорі умови щодо збільшення строку позовної давності, в тому числі щодо сплати неустойки, процентів та відшкодування збитків, у 5 (п`ять) років, та позивач нараховує проценти та інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України за період з 10.08.2018 по 23.02.2022, тобто у межах строку позовної давності, а по-друге, зі спливом позовної давності зобов`язання не припиняється, та відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «АІА Фінанс Груп» про стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання кредиту №1668655 від 30.01.2018 року на загальну суму 7459,59 грн, що складається з: суми (тіла) кредиту - 4000,00 грн, процентів (строкових за умовами договору) - 1266,00 грн, процентів (згідно зі ст. 625 ЦК України) - 559,64 грн, інфляційних втрат (згідно зі ст. 625 ЦК України) - 1633,95 грн, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору та витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частин 1 - 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин 2, 3, 4, 8 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за №650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Відповідно до п. 6, п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Відповідно до ст. ст. 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Також відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 №904/4507/18 (12-171гс19)). Аналіз викладеного вище вказує, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Суд бере до уваги те, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа №815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа №826/841/17, додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року, справа №922/1163/18). З урахуванням положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд бере до уваги вказані правові висновки Верховного Суду. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Так, як видно з наданих представником позивача письмових доказів, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, позивачу була надана професійна правнича допомога адвокатом Литвинцем С.А. на загальну суму 11283,42 грн, а на підтвердження понесених витрат у розмірі 11283,42 грн, позивач надав суду копії договору про надання правничої (правової) допомоги, акт про надані послуги, платіжну інструкцію в національній валюті. З огляду на встановлені судом обставини справи, докази, надані позивачем на підтвердження понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу таких витрат у розмірі 7964,97 грн (11283,42 грн х 70,59% : 100% = 7964,97 грн), з урахуванням часткового визнання відповідачем позовних вимог у розмірі 5266,00 грн, тобто 70,59% (5266,00 грн х 100% : 7459,59 грн = 70,59%), критеріїв співмірності, розумності та пропорційності. При цьому суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, враховуючи часткове визнання відповідачем позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2137,46 грн (3028,00 грн х 70,59% : 100% = 2137,46 грн), з урахування визнання частини позовних вимог (5266,00 грн х 100% : 7459,59 грн = 70,59%), а іншу частину у розмірі 890,54 грн (3028,00 грн - 2137,46 грн = 890,54 грн) - повернути позивачу з Державного бюджету України. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд, враховуючи викладене вище, а також те, що відповідач частково визнав позов, дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс Груп» підлягають задоволенню у повному обсязі. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі - 2137,46 грн (3028,00 грн х 70,59% : 100% = 2137,46 грн), з урахування визнання частини позовних вимог (5266,00 грн х 100% : 7459,59 грн = 70,59%), а іншу частину у розмірі 890,54 грн (3028,00 грн - 2137,46 грн = 890,54 грн) - повернути позивачу з Державного бюджету України, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7964,97 грн (11283,42 грн х 70,59% : 100% = 7964,97 грн). Водночас, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог, у задоволенні заяви представника відповідача про відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити. Суд додатково зазначає, що документ на переказ, який підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України міститься в матеріалах цивільної справи №203/1295/24, а саме: платіжна інструкція в національній валюті від 27.02.2024 року №752 на суму 3028,00 грн. При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаної квитанції, є Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення частини сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved