Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Железняк Лариса Вячеславівна, в якому просить суд визнати недійсним Договір позики № б/н від 02.12.2019 року укладений в простій письмовій формі між Позивачем та Відповідачем та, в подальшому, Додатковий договір № 1 про внесення змін до Договору позики від 04.03.2020 року та Договору про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року з подальшим Договором № 1 про внесення змін та доповнень до цього Договору від 04.03.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу м. Харкова Железняк Л.В. укладений між Позивачем та Відповідачем недійсними, застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати Відповідача повернути Позивачу у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , скасувати державну реєстрацію права власності Відповідача на вищезазначену квартиру здійснену на підставі Договору про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1553. В обгрунтування позову зазначила, що 02.12.2019 року між [PERSON] (Позикодавець), з однієї сторони та [PERSON] (Позичальник), з другої сторони, разом Сторони, уклали Договір позики, яким передбачили, що Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв у власність готівкою 4 700,00 доларів CШA та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів готівкою, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, в місті Харкові протягом трьох днів від дня пред`явлення Позикодавцем вимоги про це. На виконання п.9 Договору позики від 02.12.2019 року, Сторонами було укладено Договір про становлення довірчої власності від 02.12.2019 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Железняк Л.В. та зареєстровано у реєстрі за №1553. Відповідно до п.1 вказаного Договору про встановлення довірчої власності на підставі договору позики, укладеного 02.12.2019 року між Довірчим власником ( [PERSON] ) та Довірчим засновником ( [PERSON] ), в простій письмовій формі, надалі - договір позики або основне зобов`язання, Довірчий засновник прийняв у власність від Довірчого власника грошову суму готівкою у розмірі 4 700,00 доларів США та зобов`язується повернути Довірчому власнику таку ж суму грошових коштів (суму позики) готівкою, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику в місті Харкові протягом трьох днів від дня пред`явлення Довірчим власником вимоги про це. Пунктом 1.2 вказаного Договору передбачено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань Довірчого засновника за основним зобов`язанням та цим Договором, Довірчий засновник передав Довірчому власнику на праві довірчої власності (у довірчу власність), а Довірчий власник отримав у довірчу власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38.8 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м., та усі речі, які находяться у вищевказаному об`єкті нерухомого майна. 04.03.2020 року між Сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору позики від 02.12.2019 року, відповідно до якого сторони, в зв`язку із збільшенням суми позики до 17 000,00 доларів США, домовились змінити Договір позики від 02.12.2019 року, виклавши пункт 1 договору у наступній редакції: «Позикодавець передав у власність Позичальника, а Позичальник прийняв у власність готівкою 17 000,00 доларів США та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) готівкою, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, в Харкові протягом трьох днів від дня пред`явлення Позикодавцем вимоги про це». Аналогічні зміни були внесені у Договір про встановлення довірчої власності, в результаті чого було укладено Договір №1 від 04.03.2020 року про внесення змін та доповнень до Договору про встановлення довірчої власності, посвідченого 02.12.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В., за реєстровим номером №1553. На даний час, позивачці стало відомо, що її квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17.01.2017 року який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В. за №72, була відчужена відповідачем на користь [PERSON] , який станом на момент подання позовної заяви став власником зазначеної вище квартири, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №293183369 від 29.12.2021 року. Позивачка вважає укладений Договір позики б/н від 02.12.2019 року та Договір про встановлення довірчої власності №1553 від 02.12.2019 року та Додаткові угоди до них такими, що були укладені нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, у зв`язку з чим вказані договори можуть бути визнані судом недійсними та застосовано наслідки реституції. Так, батьками позивачки, [PERSON] , є її батько, [PERSON] , та мати, [PERSON] , На час укладання оспорюваних Договорів у батька позивачки, [PERSON] , була наявна гіпертонічна хвороба 3 стадії, 3 ступеня з дуже великим додатковим ризиком у зв`язку з ускладненнями у вигляді гіпертонічної та кардіогенною ДСП, 2 ступеня, стан після перенесеного мозкового ішемічного інсульту (лакунарного) в бассейні 11СМА з лівосторонньою сенсопиргминдальною недостатністю, ангіопатія сітчатки за гіпертонічним типом. Разом з цим у батька позивачки була наявні хронічна хвороба нирок 2 ступеня, хронічна необструктивний пієлонефрит єдиної лівої нирки у фазі ремісії, сколіоз грудного відділу хребта та остеохондроз шейно-грудного відділу хребта. Випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 08.11.2021 року зазначено, що хворий перебував на обліку у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня №28» Харківської міської ради та підтверджено попередній діагноз [PERSON] який ставився йому у періоди з 13.09.2013 по 23.09.2013 року, з 06.03.2015 по 18.03.2015 року, з 06.02.2017 по 14.02.2017 року та рекомендовано приймати ліки, перелік яких було визначено у виписці з історії хвороби №4422. Таким чином батько позивачки мав стійкі хронічні захворювання, які були виявлені лікарями з 2013 року та існували у нього до моменту його смерті та у своїй сукупності створювали середній стан тяжкості здоров`я батька позивачки та потребували дороговартісного систематичного лікування. Через тяжкий стан здоров`я батька позивачки, який згодом значно погіршився, [INFO] [PERSON] помер через інфаркт мозку. Щодо матері позивачки, [PERSON] , вона перебуває на обліку у зазначеній вище лікарні із діагнозом ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія 2 фк, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст, дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст. змішаного генезу, жировий гематоз, хронічний безкам`янний холецистит - ремісія, хронічний панкреатит - ремісія, виразкова хвороба 12 ПК неактивна фаза, багатовузловий зоб, розповсюджений остеохондроз хребта деформуючий артрозо-артрит камінних суглобів. За результатами встановлених діагнозів сімейним лікарем було встановлено наступну програму лікування: Лозартан , Гідрохлортіазад та зазначено, що ліки рекомендовано приймати постійно. Перелік лікарських засобів які повинні були вживати батьки позивачки для підтримки стану свого здоров`я мало бути систематичним. У зв`язку з тим, що позивачка перебувала у скрутному матеріальному становищі, грошових коштів не вистачало для здійснення лікування батьків позивачки, у зв`язку з чим останньою було укладено договір позики б/н від 02.12.2019 року з метою надати необхідний догляд своїм літнім батькам, які мали хронічні захворювання та які потребували систематичного прийому дороговартісних ліків. Разом з цим, інших доходів як позивачка, так і її батьки не мали, а тому отриманих грошових коштів, не вистачало. Виходячи з вищевикладеного, на думку позивача, укладені між позивачкою та відповідачкою Договір позики від 02.12.2019 року, Договір про встановлення довірчої власності №1553 від 02.12.2019 року та додаткові угоди до вказаних договорів від 04.03.2020 року були укладені [PERSON] під дією тяжких обставин для неї, а саме у зв`язку з її скрутним матеріальним становищем та браком грошових коштів для проведення лікування її батьків. Укладені між Сторонами договори були укладені позивачкою на вкрай невигідних для неї умовах. Договором про встановлення довірчої власності передбачено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань Довірчого засновника за основним зобов`язанням та цим Договором, Довірчий засновник передав Довірчому власнику на праві довірчої власності, а Довірчий власник отримав у довірчу власність квартиру [ADDRESS] , заг. площею 38,8 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м. та усі речі, які знаходяться у вищевказаному об`єкті нерухомого майна. Пунктом 2 Договору про встановлення довірчої власності зазначено, що Сторони домовились, що вартість об`єкта довірчої власності складає двісті тисяч гривень. Окрім того, умовами Договору позики передбачено неспівмірність штрафних санкцій з сумою боргу, яку було надано позивачу, так Договором про встановлення довірчої власності передбачено, що об`єкт довірчої власності, який передається Позикодавцю для забезпечення основного зобов`язання становить всього двісті тисяч гривень, що передбачає собою у разі невиконання позивачем зобов`язання за Договором позики отримання квартири в рахунок погашення боргу, вартість якої є значно вищою за надану позику. У ході судового розгляду представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просило їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнала у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що 30.11.2019 року до Відповідача- звернулась Позивач з проханням позичити грошові кошти у долларах США у розмірі 4700 дол. США для розвитку її бізнесу, про що було письмово складено відповідне прохання. Відповідач погодилась надати Позивачу оголошену суму грошових коштів на умовах письмового укладення договорів позики та встановлення довірчої власності, як засіб забезпечення виконання зобов`язання. Позивач не заперечувала та звернулась до Відповідача з листом від 02.12.2019 року з проханням з`явитись в нотаріальну контору до Третьої особи у зазначений час для укладення договорів, про що також міститься відповідний лист, копію якого ми також долучаємо до матеріалів справи. 02.12.2019 року було укладено договір позики № б/н у простій письмовій формі. З проектом договору Позивач була ознайомлена, його зміст відповідав її волевиявленню, про що вона зазначила власноручно. В якості належного виконання Договору Відповідачем в той же день було надано позику Позивачу у розмірі 4700 (чотири тисячі сімсот) доларів США. Про що Позивачем була надана розписка. Після чого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Железняк Л.В. було посвідчено Договір про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 1553, з проектом якого Позивач була ознайомлена і текст якого відповідав її волевиявленню. В той же день нотаріусом було складено заяву від імені Позивача на ім`я Відповідача про те, що Позивач дала згоду Відповідачу на відступлення своїх прав за основним зобов`язанням будь-якій третій особі та на перехід до будь-якої особи прав та обов`язків за основним Договором, копію якої додаєм до матеріалів справи. 25.12.2019 року Позивач віддала частину боргу у сумі еквівалентною 100 доларів США (сто доларів США), про що було складено розписки.. 03.02.2020 року Позивач віддала частину боргу у сумі еквівалентною 100 доларів США (сто доларів США), про що також було складено розписки. 03.03.2020 року Позивач знову віддала частину боргу у сумі еквівалентною 100 доларів США (сто доларів США), про що також було складено розписки. Також в цей день, 03.03.2020 року Позивач звернулась до Відповідача з проханням збільшити суму позики до 17000, 00 (сімнадцяти тисяч) доларів США. Своє прохання Позивач виклала у письмовому вигляді де зазначила, що гроші їй потрібні для розвитку її бізнесу. Позивачем в подальшому було зазначено час і місце для зустрічі з Відповідачем для внесення змін до Договору позики та Договору про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року. Після ознайомлення з проектом змін до Договору позики від 02.12.2019 року Сторони дійшли згоди змінити п. 1 Договору та викласти його в наступній редакції: ПОЗИКОДАВЕЦЬ передав у власність ПОЗИЧАЛЬНИКА, а ПОЗИЧАЛЬНИК прийняв у власність готівкою 17000,00 (сімнадцять тисяч) доларів США (цифровий код іноземної валюти 840, літерний код іноземної валюти USD) та зобов`язується повернути ПОЗИКОДАВЦЕВІ таку ж суму грошових коштів (суму позики) готівкою, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, в місті Харкові протягом трьох днів від дня пред`явлення ПОЗИКОДАВЦЕМ вимоги про це. Після чого було підписано Додатковий Договір № 1 від 04.03.2020 року про внесення змін до договору позики від 02.12.2019 року, копію якого також надаємо до матеріалів справи. Позивачем була надана розписка, відповідно до тексту якої Позивач отримала від Відповідача грошову суму у розмірі 17000.00 доларів США (сімнадцять тисяч доларів США) та зобов`язалась належним чином виконати всі умови за укладеним Договором позики та додатку до нього та повернути Відповідачу - [PERSON] грошові кошти у розмірі 17000,00 (сімнадцять тисяч) доларів США. У зв`язку з тим, що в якості забезпечення виконання зобов`язання по основному Договору було укладено Договір про встановлення довірчої власності та у основний Договір було внесено зміни, то 04.03.2020 року було також внесено зміни до Договору про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року, проект якого було затверджено Сторонами та в подальшому було посвідчено нотаріусом 04.03.2020 року Договір № 1 про внесення змін та доповнень до Договору про встановлення довірчої власності, посвідченого 02.12.2019 року ПН ХМНО Железняк Л.В. за реєстровим № 1553. Після чого від Позивача жодного разу не надходили грошові кошти у якості виконання своїх зобов`язань, пропозиції щодо внесення змін, доповнень чи інших умов від Позивача на адресу Відповідача також не надходило. Також не надходило жодних повідомлень, що батьки Позивача знаходяться на постійному лікуванні, потребують постійного догляду та купівлі дороговартісних ліків. Позивачем грошові кошти позичались для розвитку та ведення її бізнесу, про що неодноразово згадувалось у листах від неї. Проте відомості, що містяться в позовній заяві, про те що позика не є цільовою, про те що укладені Договори були вчинені під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах не відповідають дійсності. Від так, з поданням зазначеної позовної заяви у Відповідача є підстави вважати, що таким чином Позивач намагається уникнути відповідальності та неповернути борги. Більш того, 07.09.2020 року від Позивача надійшов лист яким Позивач повідомила, що вона є боржником Відповідача по договору позики від 02.12.2019 року та додаткових договорів до нього від 04.03.2020 року, відповідно до яких Позивач отримала грошові кошти у сумі 17000,00 (сімнадцять тисяч) доларів США. Також в цьому листі Позивачем вкотре зазначено, що вона брала ці грошові кошти на розвиток її підприємницької діяльності, але у зв`язку з тим, що в країні і у світі було оголошено карантин у зв`язку з COVID-19, то вже у квітні 2020 року її підприємницька діяльність припинилась. На момент написання листа, а саме 07.09.2020 року Позивачем було зазначено, що вона не може виконати свої зобов`язання по вищезазначеним договорам, а тому відповідач вважає, що у неї виникло право звернути стягнення на майно, передбачені вищезазначеними договорами. В якості забезпечення виконання зобов`язання Довірчого засновника (Позивача) за основним зобов`язанням, Довірчий засновник (Позивач) передав Довірчому власнику (Відповідачу) на праві довірчої власності (у довірчу власність), а Довірчий власник (Відповідач) отримав у довірчу власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м., та усі речі, які знаходяться у вищевазаному об`єкті нерухомого майна. Позивач фактично визнала що вона не виконає зобов`язання за основним Договором, то Відповідачем було виконано дії, передбачені в умовах Договору про встановлення довірчої власності, а саме відчужено об`єкт довірчої власності - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м. 10.09.2020 року було проведено оцінку майна для подальшого вчинення правочину - відчуження майна третій особі. Після чого було укладено Договір купівлі-продажу з третьою особою - [PERSON] , згідно з яким остання стала новим власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м. Договір позики від 02.12.2019 року з Додатковим договором № 1 від 04.03.2020 року та Договір про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року з Додатковим договором № 1 від 04.03.2020 року до нього, який є фактично договором про забезпечення виконання основного зобов`язання за Договором позики було укладено свідомо Позивачем, вона мала можливість ознайомитись з умовами надання позики і, в разі, якщо умови зазначеного Договору її не влаштовували вона мала можливість не укладати подібні Договори, тому зазначення в позовній заяві що такі Договори були вчинені під впливом тяжких для неї обставин, на думку відповідача, не знаходять доказів. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду заяви повідомлялася заздалегідь і належним чином. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що 02.12.2019 року між сторонами було укладено договір позики № б/н у простій письмовій формі. В якості належного виконання Договору Відповідачем в той же день було надано позику Позивачу у розмірі 4700 (чотири тисячі сімсот) доларів США, про що складена відповідна розписка. Після чого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Железняк Л.В. було посвідчено Договір про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 1553. В той же день нотаріусом було складено заяву від імені Позивача на ім`я Відповідача про те, що Позивач дала згоду Відповідачу на відступлення своїх прав за основним зобов`язанням будь-якій третій особі та на перехід до будь-якої особи прав та обов`язків за основним Договором. Як вбачається з наданих розписок, 25.12.2019 року 03.02.2020 року, 03.03.2020 року позивач віддала частину боргу у сумі еквівалентною 300 доларів США (сто доларів США), про що було складено розписки, копії яких надаємо в матеріали справи. Також сторони дійшли згоди про внесення змін до Договору позики від 02.12.2019 року Сторони дійшли згоди змінити п. 1 Договору та викласти його в наступній редакції: 1.ПОЗИКОДАВЕЦЬ передав у власність ПОЗИЧАЛЬНИКА, а ПОЗИЧАЛЬНИК прийняв у власність готівкою 17000,00 (сімнадцять тисяч) доларів США (цифровий код іноземної валюти 840, літерний код іноземної валюти USD) та зобов`язується повернути ПОЗИКОДАВЦЕВІ таку ж суму грошових коштів (суму позики) готівкою, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, в місті Харкові протягом трьох днів від дня пред`явлення ПОЗИКОДАВЦЕМ вимоги про це. Інші умови Договору залишились без змін і сторони підтверджують свої зобов`язання по ним. Після чого було підписано Додатковий Договір № 1 від 04.03.2020 року про внесення змін до договору позики від 02.12.2019 року. Позивачем була надана розписка, відповідно до тексту якої Позивач отримала від Відповідача грошову суму у розмірі 17000.00 доларів США (сімнадцять тисяч доларів США) та зобов`язалась належним чином виконати всі умови за укладеним Договором позики та додатку до нього та повернути Відповідачу - [PERSON] грошові кошти у розмірі 17000,00 (сімнадцять тисяч) доларів США. У зв`язку з тим, що в якості забезпечення виконання зобов`язання по основному Договору було укладено Договір про встановлення довірчої власності та у основний Договір було внесено зміни, то 04.03.2020 року було також внесено зміни до Договору про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року, проект якого було затверджено Сторонами та в подальшому було посвідчено нотаріусом 04.03.2020 року Договір № 1 про внесення змін та доповнень до Договору про встановлення довірчої власності, посвідченого 02.12.2019 року ПН ХМНО Железняк Л.В. за реєстровим № 1553. 07.09.2020 року від Позивача надійшов лист яким Позивач повідомила, що вона є боржником Відповідача по договору позики від 02.12.2019 року та додаткових договорів до нього від 04.03.2020 року, відповідно до яких Позивач отримала грошові кошти у сумі 17000,00 (сімнадцять тисяч) доларів США. Також в цьому листі Позивачем вкотре зазначено, що вона брала ці грошові кошти на розвиток її підприємницької діяльності, але у зв`язку з тим, що в країні і у світі було оголошено карантин у зв`язку з COVID-19, то вже у квітні 2020 року її підприємницька діяльність припинилась. На момент написання листа, а саме 07.09.2020 року Позивачем було зазначено, що вона не може виконати свої зобов`язання по вищезазначеним договорам. В якості забезпечення виконання зобов`язання Довірчого засновника (Позивача) за основним зобов`язанням, Довірчий засновник (Позивач) передав Довірчому власнику (Відповідачу) на праві довірчої власності (у довірчу власність), а Довірчий власник (Відповідач) отримав у довірчу власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м., та усі речі, які знаходяться у вищевазаному об`єкті нерухомого майна. Право довірчої власності, як спосіб забезпечення виконання зобов`язань за основним зобов`язанням та Договором про встановлення довірчої власності є різновидом права власності на об`єкт довірчої власності, за яким Довірчий власник, який отримав об`єкт довірчої власності у довірчу власність не має права самостійно відчужувати об`єкт довірчої власності, крім як для звернення стягнення на нього. П. 2 Договору про встановлення довірчої власності передбачено, що сторони домовились, що вартість об`єкту довірчої власності складає 200 000,00 (двісті тисяч) гривень. Відповідно до п. 9 Договору про встановлення довірчої власності - підставами та порядком звернення стягнення на об`єкт довірчої власності є: -у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього Договору; -у разі виникнення загрози (ризику) невиконання оснвного зобов`язання та/або умов цього договору; -у разі виникнення загрози (ризику) обтяження об`єкту довірчої власності або його його частини внаслідок пред`явлення будь-якою особою позову до Довірчого засновника. Відповідно до п. 9.7. Договору про встановлення довірчої власності - за рахунок об`єкту довірчої власності Довірчий власник має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням та за цим договором у повному обсязі, що визначені Довірчим власником на момент фактичного задоволення, включаючи сплату усіх процентів, відшкодування збитків завданих порушенням основного зобов`язання за цим Договором, необхідних витрат на утримання об`єкту довірчої власності, витрат пов`язаних з продажем об`єкту довірчої власності та будь-які інші вимоги та витрати тощо. Відповідно до п. 10 Договору про встановлення довірчої власності сторони домовились, що Довірчий засновник, якщо він порушить Договір, несе відповідальність незалежно від його вини (умислу або необережності). 10.09.2020 року було проведено оцінку майна для подальшого вчинення правочину - відчуження майна третій особі. Після чого було укладено Договір купівлі-продажу з третьою особою - [PERSON] , згідно з яким остання стала новим власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м. Договір позики від 02.12.2019 року з Додатковим договором № 1 від 04.03.2020 року та Договір про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року з Додатковим договором № 1 від 04.03.2020 року до нього, який є фактично договором про забезпечення виконання основного зобов`язання за Договором позики було укладено свідомо Позивачем, вона мала можливість ознайомитись з умовами надання позики і, в разі, якщо умови зазначеного Договору її не влаштовували вона мала можливість не укладати подібні Договори, тому зазначення в позовній заяві що такі Договори були вчинені під впливом тяжких для неї обставин не знаходять доказів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 597-1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором про встановлення довірчої власності одна сторона (довірчий засновник) передає майно другій стороні (довірчому власнику) на праві довірчої власності для забезпечення зобов`язання боржника за кредитним договором, договором позики. Право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язань (далі - довірча власність) є різновидом права власності на майно, за яким кредитор, який отримав майно у довірчу власність (довірчий власник), не має права самостійно відчужувати таке майно, крім як для звернення стягнення на нього, а також викупу його для суспільних потреб у порядку, встановленому законом. Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані договіри укладено під впливом тяжкої для Позивача обставини, у цій справі - під час хвороби її батьків. Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини (хвороби та інших обставин) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. З наданих Позивачем документів встановлено, що батьки Позивача мали хронічні захворювання і потребували лікування ще задовго до укладення оспорюваних договорів, тому, підстави вважати, що оспорювані правочини укладено саме для лікування батьків і на вкрай невигідних умовах, відсутні. Укладаючи оспорюваний договір встановленя довірчої власності, Позивач , як Довірчий засновник майна, була обізнана з ціною, за якою відчужувалася квартира, та не довела наявність тяжкої обставини, що змусила її укласти оспорюваний нею правочин на вкрай невигідних умовах, а тому розуміла наслідки укладення такого договору. Зокрема, у тексті договорів Позивач стверджує, що договори, які укладаються, не є правочином, що вчиняється під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, а також виходячі з тексту Договору про встановлення довірчої власності сторони погодили вартість квартири. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №380/1066/19 викладено наступний правовий висновок. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст. 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст. 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20). Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Ч.ч.1, 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог про визнання недійсним Договір позики № б/н від 02.12.2019 року укладений в простій письмовій формі між Позивачем та Відповідачем та, в подальшому, Додаткового договору № 1 про внесення змін до Договору позики від 04.03.2020 року та Договору про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року з подальшим Договором № 1 про внесення змін та доповнень до цього Договору від 04.03.2020 року, відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання повернути Позивачу у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , скасувати державну реєстрацію права власності Відповідача на вищезазначену квартиру здійснену на підставі Договору про встановлення довірчої власності від 02.12.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1553. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення відповідачем прав позивача. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідне покласти їх на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed