Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

Адвокат Салашний М.О., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до АТ КБ "Приватбанк", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., Подільський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з вимогами: визнати виконавчий напис № 17453 від 31.10.2017, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О., таким, що не підлягає виконанню; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. На обґрунтування позову зазначено, що 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. було вчинено виконавчий напис № 17453, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за період з 21.09.2012 по 30.09.2017 в сумі 61 567,15 грн, з яких: 3 595,26 грн - заборгованість за тілом кредиту, 51 348,31 грн - заборгованість за відсотками, 3 215,62 грн- заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн - заборгованість за штрафами (фіксована частина), 2 907,96 грн - заборгованість за штрафами (відсоток від суми заборгованості). Вказаний виконавчий напис пред`явлено до примусового виконання до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, виконавче провадження № 55479580. Вважає, що вказаний виконавчий напис має бути визнано таким, що не підлягає виконанню, оскільки його вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Відповідачем не перевірено безспірність заборгованості, кредитний договір не посвідчувався нотаріально. Зазначене стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Зазначене стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 18.06.2024 від представника відповідача АТ КБ "ПриватБанк" Христян О.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволення позову [PERSON] та справу розглянути без участі представника банку. Представник відповідача зазначає, що відповідно до договору № б/н від 21.09.2012, банк надав [PERSON] кредит у вигляді ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості. В свою чергу, [PERSON] у порушення умов кредитного договору не виконувала належним чином взяті на себе грошові зобов`язання за договором. 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис № 17453, яким запропоновано стягнути з позивачки на користь банку заборгованість за договором № б/н від 21.09.2012. Позивачкою не надано жодних розрахунків, або доказів невідповідності чи відсутності боргу перед банком, платіжних документів на підтвердження повного або часткового виконання нею зобов`язань за вказаним договором станом на день вчинення виконавчого напису. Позивачка належними доказами не спростовує, а ні факту заборгованості перед банком, а ні розміру боргу зазначеного у виконавчому написі. Укладений між сторонами договір від 21.09.2012 не визнаний недійсним і його правомірність презюмується та з огляду на те, що умови договору позичальником не були виконані належним чином, йому умови продовжують діяти і до сьогодні. Факти які підтверджують відсутність боргу, або невідповідність суми боргу у позові відсутні. Вказує, що позивач помилково дійшов висновку, що на момент вчинення нотаріального напису, діяла редакція Постанови КМУ № 1172, котра не передбачала можливість стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів з підстав, що випливають з кредитних договорів. На момент вчинення виконавчого напису, а саме: 31.10.2017, у справі № 826/20084/14 було зупинено виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017, а тому відповідач правомірно звернувся до приватного нотаріуса за вчинення виконавчого напису. Просив відмовити у задоволенні стягнення витрат на правову допомогу в зв`язку з тим, що заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності та розумності, зважаючи на незначну складність справи. Треті особи письмових пояснень на позов не надали, з будь-якими клопотаннями та заявами до суду не звертались. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16.05.2024 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження. 14.05.2024 представника позивача [PERSON] - адвокат Салашний М.О. звернувся із заявою про забезпечення позову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16.05.2024 задоволено заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Салашного М.О. про забезпечення позову, шляхом зупинення виконання спірного виконавчого напису нотаріуса. Участь у справі сторін. У судове засідання учасники справи не прибули. Від представника позивача [PERSON] - адвоката Салашного М.О. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги просив задовольнити. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач ПАТ КБ «Приватбанк», в судове засідання не з`явився, у відзиві просив слухати справу без представника банку та відмовити у задоволенні позовних вимог. Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., представник Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до суду не прибули, про причини неявки не повідомили. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. вчинено виконавчий напис, реєстровий номер № 17453, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.09.2012. Зазначений виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у Подільському відділі державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ВП № 55479580. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновків, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначено главою 14 Закону України «Про нотаріат» та главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Крім того, у абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О., яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.09.2012, видано на підставі пункту 2 Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», внесено зміни до Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, зокрема, в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95) встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 березня 2015 року у справі № 826/20084/14, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017, яка набрала законної сили, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до пункту 4 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набрала законної сили з моменту проголошення, з 22.02.2017, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. Із матеріалів справи вбачається, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 31.10.2017, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Кредитний договір № б/н від 21.09.2012, який став підставою для видачі оспорюваного виконавчого напису, не був нотаріально посвідченим, що не заперечує відповідач у відзиві, зазначивши, що кредитний договір був укладений шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Крім того, відповідачем не доведено, що заборгованість за укладеним кредитним договором є безспірною. Нормами ст. 88 Закону України «Про нотаріат» встановлено умову на вчинення нотаріусом виконавчого напису, якщо з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до пункту 3.1 глави 16 Порядку N 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. З оскаржуваного виконавчого напису від 31.10.2017 вбачається, що стягнення проводиться за період з 21.09.2012 по 30.09.2017. Тобто, частина складових сум заборгованості виникла більш як за три роки до моменту звернення, що прямо суперечить ст. 88 ЗУ «Про нотаріат». Таким чином виконавчий напис від 31.10.2017 № 17453 вчинено щодо вимог понад установлений трирічний строк. Враховуючи наведене вище, оцінивши надані сторонами докази, судом встановлено те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що позивач мав безспірну заборгованість перед відповідачем. Отже, між сторонами існує спір з приводу наявності і розміру заборгованості за указаним кредитним договором. Таким чином, оскільки в момент вчинення виконавчого напису 31.10.2017 були відсутні правові підстави для його вчинення, тому такий виконавчий напис не підлягає виконанню. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17. Орім того, з оскаржуваного виконавчого напису № 17453 від 31.10.20.2017 слідує, що останній вчинений на підставі п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, тобто пункту, який втратив чинність з 22.02.2017 року. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву що на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису 10.10.2017 п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999р. не було визнано незаконним та нечинним, оскільки дія постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. у справі № 826/20084/14 була зупинена ухвалою ВАСУ від 06.03.2017 р. у справі №826/20084/14 якою було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. та до закінчення касаційного розгляду зупинив її виконання, а тому відповідач правомірно звернувся до приватного нотаріуса за вчинення виконавчого напису є помилковими та такими, що не відповідають дійсності з огляду на зазначене вище. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Позивачем понесено витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1211, 20 грн, та заяви про забезпечення позову у розмірі 605, 60 грн, які належить стягнути з відповідача. Щодо вимоги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частин 1 та 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Зі змісту статті 58 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України представником у суді може бути адвокат або законний представник. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн надано: - ордер на надання правничої (правової) допомоги від 06.05.2024; - договір № 06/05/24-1 про надання правової допомоги від 06.05.2024; - додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 06/05/24-1 від 06.05.2024; - розрахунок витрат професійної правничої допомоги від 06.05.2024; - акт № 1 про приймання-передачу наданих послуг до договору № 06/05/24-1 від 06.05.2024 про надання правової допомоги від 14.05.2024; - рахунок-фактуру № 176 від 14.05.2024; - квитанцію від 14.05.2024 про отримання грошових коштів від позивача [PERSON] за надання правової допомоги, а саме: оплата послуг за договором про надання правової допомоги № 06/05/24-1 від 06.05.2024 згідно рахунку № 176 від 14.05.2024, в сумі 5 000,00 грн. Із матеріалів справи та наданих представником позивача документів на підтвердження понесення позивачем витрат по сплаті правничої допомоги адвоката вбачається, що витрати на правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а також з обсягом, наданих адвокатом послуг та значенням справи для сторони. Враховуючи встановлені судом обставини справи, те що справа розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження, справа за своєю суттю є нескладною, із приводу спірних правовідносин існує стала судова практика, суд зменшує витрати позивача на правничу допомогу до 4 000,00 грн, з урахуванням критеріїв співмірності, розумності та пропорційності. Забезпечення позову. Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Разом з тим, відповідно до частини 1, частини 7, частини 8 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. З урахуванням зазначених вище норм, підстав для скасування заходів забезпечення позову цим судовим рішенням, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved