Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою. У своїй позовній заяві просив суд стягнути [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 169 063,33 грн. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що [INFO] в м. Києві по вулиці Парково-Сирецька сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Saab 9-3 з номерним знаком [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу Tesla Model Y з номерним знаком [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2023 р. по справі про адміністративне правопорушення № 761/17260/23 за фактом вказаної події [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 10.05.2023 р. [PERSON] звернувся до ПРАТ «УТСК» з повідомленням про ДТП та заявою про страхове відшкодування. Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 309/05-23 від 15.06.2023 р. вартість матеріального збитку становить 325 863,33 грн. ПРАТ «УТСК» було здійснено на користь [PERSON] страхове відшкодування за фактом вказаної ДТП на підставі угоди про узгодження розміру страхового відшкодування у максимальному розмірі в межах ліміту, за вирахуванням франшизи - 3 200,00 грн., розмірі - 156 800,00 грн. З урахуванням того, що розмір збитків перевищує розмір страхової виплати, різницю у розмірі 169 063,33 грн. повинен відшкодувати завдавач шкоди - [PERSON] . У зв`язку із вищезазначеним Позивач звернувся до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, у своїй позовній заяві просив суд розглядати справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання своїх представників не направили, про час та місце слухання повідомлені належним чином, відзив не надавали. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 06.05.2023 року в м. Києві по вулиці Парково-Сирецька сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Saab 9-3 з номерним знаком [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу Tesla Model Y з номерним знаком [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2023 р. по справі про адміністративне правопорушення № 761/17260/23 за фактом вказаної події [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. При цьому, судом було встановлено, що [PERSON] , керуючи транспортним засобом Saab 9-3 д.н.з. [NUMBER] по вул. Парково-Сирецька, 9 в м. Києві не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Tesla Model Y д.н.з. [NUMBER] , який рухався попереду, чим порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 ПДР України. В судовому засіданні [PERSON] свою вину у вчиненні правопорушення визнав. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Saab 9-3 д.н.з. [NUMBER] , на момент ДТП була застрахована в ПРАТ «УТСК» за Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісом) № 213255698. Ліміт відповідальності страховика - 160 000,00 грн. за шкоду завдану майну, франшиза - 3 200,00 грн. Автомобіль Tesla Model Y д.н.з. [NUMBER] належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. 10.05.2023 р. [PERSON] звернувся до ПРАТ «УТСК» повідомленням про ДТП та заявою про страхове відшкодування. 17.05.2023 р. між [PERSON] та СОД ФОП [PERSON] було укладено Договір на проведення експертної оцінки № 309/05-23 щодо визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобілю Tesla Model У д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №309/05-23 від 15.06.2023 р.: - ринкова вартість транспортного засобу Tesla Model У д.н.з. [NUMBER] , до дорожньо-транспортної пригоди, складає 1 979 250,00 грн. ; - вартість відновлювального ремонту Т3 - 253 305,28 грн.; - величина втрати товарної вартості - 72 558,05 грн.; - вартість матеріального збитку - 325 863,33 грн. Отже, розмір майнової шкоди завданої [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 325 863,33 грн. та визначається у розмірі вартості матеріального збитку, який включає вартість відновлювального ремонту та втрату товарної вартості. ПРАТ «УТСК» було здійснено на користь [PERSON] страхове відшкодування за фактом вказаної ДТП на підставі угоди про узгодження розміру страхового відшкодування у максимальному розмірі в межах ліміту, за вирахуванням франшизи - 3200,00 грн., розмірі - 156 800,00 грн. З урахуванням того, що ліміт відповідальності страховика на момент ДТП становив 160 000,00 грн. та франшиза - 3200,00 грн., а розмір завданих збитків складає 325 863,33 грн., то різниця у розмірі 169 063,33 грн., що виходить за межі ліміту відповідальності страховика, повинна бути відшкодована завдавачем шкоди - [PERSON] . Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об?єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов?язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов?язковий ліміт відповідальності страховика це грошова сума, в межах якої страховик зобов?язаний провести виплату відповідно до умов договору страхування. Відповідно до ст. 22.1 вказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 2016 року (справа № 6-280815) та постанові від 31 травня 2017 року (справа № 6-2969цс 16) зазначає: За змістом статей 9, 22- 28, 35 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров?ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов?язана з пошкодженням чи фізичним знищенням, транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. При цьому, в Законі України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок розрахунку шкоди, пов?язаної з пошкодженням транспортного засобу. Так, відповідно статті 29 цього Закону у зв?язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов?язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі Методика). Сторонами договору обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов?язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов?язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов?язання згідно з договором обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов?язанні ним є страховик. Разом з тим, зазначені зобов?язання не виключають одне одного. Деліктне зобов?язання - первісне, основне зобов?язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість, страхове відшкодування шкоди, пов?язаної з пошкодженням транспортного засобу, - це виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми, з урахуванням зносу транспортного засобу та в разі якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Тобто, у відповідності до положень ст. 1194 ЦК України, з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність. Зазначені умови розподілу відповідальності між страховиком і страхувальником за шкоду завданому потерпілому підтверджується і актуальною судовою практикою, зокрема в постанові Великої Палати Верховного суду від 14.12.2021 р., у пунктах 155, 159 суд зробив висновок: «Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).» Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Враховуючи, що з вини [PERSON] позивачеві завдано матеріальної шкоди на загальну суму 325 863,33 грн., однак страхові виплати не покрили повної вартості матеріальної шкоди, з винуватця ДТП на користь позивача підлягає стягненню сума різниці шкоди, що виходить за ліміти страхового відшкодування у розмірі 169 063,33 гривень. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв?язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п?яти днів після ухвалення рішення судом за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Також з матеріалів справи вбачається, що позивач уклав договір про надання правової допомоги із адвокатом Рудиком Іваном Івановичем, згідно якого станом на момент подання позову сплатив за надання професійної правової (правничої) допомоги 12 000,00 грн.

Outcome: approved