Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] , через свого представника адвоката Яриша Д.В., звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 26 від 11 січня 2024 року він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав покійній [PERSON] , але дізнався, що власником земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок, є громадянин [PERSON] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ № 716187 від 11.12.2009 року. [INFO] [PERSON] помер та спадкоємців немав, тому вважає належним відповідачем у справі Кетрисанівську сільську раду Кропивницького району Кіровоградської області. Також вказує, що [PERSON] не був власником житлового будинку в [ADDRESS] , тому не мав права на земельну ділянку, на якій розташований належний позивачу житловий будинок. На цій підставі, звернувся до суду з вказаним позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] .. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 квітня 2024 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив у справі підготовче засідання. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 31 травня 2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача адвокат Яриш Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, які просив задовольнити з підстав, зазначених у позові, в подальшому подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача (а.с.107). Представник відповідача Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.19 липня 2024 року від представника відповідача Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача, де просять прийняти рішення на розсуд суду та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу (а.с.106). Відзив у справі не подали. Згідно ч.8\~ст.178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №26 від 11.01.2024 року, [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що належав спадкодавцю [PERSON] , 1947 року народження, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 34955154, виданого 16 березня 2015 року, державна реєстрація права власності за спадкодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведена [PERSON] , державним реєстратором реєстраційної служби Бобринецького районного управління юстиції Кіровоградської області 16 березня 2015 року, про що до розділу відкритого на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером: 597237635208, внесено відомості про речове право під номером: 9053613 (а.с.10). Даний факт також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав за №361494961 від 11.01.2024 року (а.с.11). З копії Державного акта на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ №716187 від 11.12.2009 року, який видано на підставі рішення сесії від 29 жовтня 1996 року №27 та рішення сесії від 13 жовтня 2009 року №188 Чарівненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер 3520887800:514:003:0007, розташована за адресою [ADDRESS] , та належить власнику [PERSON] . Державний акт зареєстрований у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області 11.12.2009 року (а.с.13). Вказані відомості про суб`єкта права власності на зазначену вище земельну ділянку також встановлені з Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку ( а.с.22). Також, з листа-відповіді Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області №29-11-0.1-1169/2-24 від 20.03.2024 року вбачається, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,2163 га з цільовим призначенням 02.01. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3520887800:514:003:0007 належить [PERSON] , згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №716187 від 11.12.2009 року, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на правовласності на землю за №010936500074 від 11.12.2009 року (а.с.12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується листом Бобринецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області №151/33.5-29 від 26.03.2024 року, де зазначено, що Чарівнянською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області 22.12.2014 року зареєстровано актовий запис про смерть [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , померлого [INFO] (а.с.23). Даний факт також підтверджується інформаційним листом Бобринецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 16.04.2024 року за №201/33.5-29 (а.с.47). З листа Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 29.03.2024 року за №1.1-40/271/1 вбачається, що [PERSON] на момент смерті проживав один та близьких родичів не мав. У Кетрисанівській сільській раді Кропивницького району Кіровоградської області, заповіти від [PERSON] не посвідчувалися (а.с.20). Відповідно наданої інформації завідувача Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздової О.П. від 12.04.2024 року за №197/01-16 вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] Бобринецькою державною нотаріальною конторою Кіровоградської області не заводилась (а.с.41-43). Даний факт також підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 12.04.2024 року за №76590236 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 12.04.2024 року за №76590244 (а.с.44). Згідно до ч.2 ст.158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Статті 116, 118 Земельного кодексу України у редакції, що діяли на момент виникнення правовідносин у 2009 році передбачали, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади. Частиною 5 ст.116 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною 1 статті 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до змісту ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із\~ч.3\~ст.152\~ЗК України\~захист прав\~громадян та\~юридичних осіб\~на земельні\~ділянки здійснюється\~шляхом: визнання\~прав; відновлення\~стану земельної\~ділянки,\~який існував\~до порушення\~прав,\~і запобігання\~вчиненню дій,\~що порушують\~права або\~створюють небезпеку\~порушення прав; визнання\~угоди недійсною; визнання\~недійсними рішень\~органів виконавчої\~влади або\~органів місцевого\~самоврядування; відшкодування\~заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України.\~ Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. У правовому висновку щодо виключної правової проблеми у постанові від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження №14-47цс20), дійшла висновку про те, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Із аналогічних підстав щодо автоматичного переходу права власності на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди виходить Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі №200/606/18, звертаючи увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі №6-253цс16 викладено наступну правову позицію. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Правова позиція щодо принципу єдності/цілісності земельної ділянки та розташованих на ній об`єктів нерухомості зазначена також у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12.10.2016 року у справі №6-2225цс16, у постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.02.2015 р. у справі №6-2цс15 та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04.02.2019 р. у справі №463/1696/15-ц (провадження №61-29220св18). У п. 11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. За правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до змістуст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідност. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. На підставіст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що позивач хоча і є власником житдового будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташовано на земельній ділянці іншої особи, але набув це майно у власність 11.01.2024 року, та вже після того як [PERSON] отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.12.2009 року, Серія ЯИ №716187, за адресою: [ADDRESS] , тому не обґрунтував як оскаржуваний ним праовстановлючий документна землю, виданий за п`ятнадцять років до набуття ним права на житловий будинок, міг порушити його право на землю під цим будинком. При цьому, позивач не довів належними та допустимими доказами, що [PERSON] 11.09.2009 року отримав у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , без правових підстав та у порушення закону, також позивач не ставить під сумнів та не оскаржує рішення Чарівненської сільської ради, на підсаві яких [PERSON] отримав у власність цю землю. Окрім того, з копій погосподарських книг №1, №2, №3 Чарівнянської сільської Ради за 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки, 2011-2015 роки за адресою: [ADDRESS] (а.с.80-83) (а.с.77-79) вбачається, що [PERSON] є головою домогосподарства, та єдиним власником житлового будинку за вказаною адресою, 1986 року забудови, при цьому відомості про інших членів домогосподарства відсутні з 1996 по 2014 рік відсутні, окрім запису у погосподарській книгі №3 за 2011-2015 роки де головою домогосподарства є [PERSON] до дня його смерті [INFO] та з 2015 року у Книзі зазначено ще одного члена господарства - [PERSON] (а.с.84-89), що узгоджується із відомостями зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №26 від 11.01.2024 року, за яким спадкодавцю [PERSON] належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 34955154, виданого 16 березня 2015 року. З вищедосліджених доказів суд встановив, що [PERSON] був власником до дня своєї смерті [INFO] як житлового будинку з господарськими спорудами так і земельної ділянки під цим будинком за адресою: [ADDRESS] , яку у законний спосіб на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ №716187 від 11.12.2009 року отримав у власність. Враховуючи вищевикладене, та оскільки право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано у встановленому порядку, відповідно до діючого на той час законодавства, за таких обставин державний акт серії ЯИ №716187 від 11.12.2009 року на право власності на земельну ділянку, розміром 0,2163 га, кадастровий номер 3520887800:51:003:0007 по [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] не підлягає визнанню недійсним. Крім того, як вбачається із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 12.04.2024 року за №76590236 та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 12.04.2024 року за №76590244, спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] Бобринецькою державною нотаріальною конторою Кіровоградської області не заводилась,спадкоємці відсутні. Згідно ч.1 ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. За змістом частин третьої статті 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК України. Таким чином, дана земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] (Кетрисанівська ОТГ) після смерті [PERSON] та за відсутності спадкоємців може перейти до Кетрисанівської сільської ради як відумерла спадщина, тому остання є належним відповідачем у справі. Але, враховуючи, що позивач з 11.01.2024 року набув право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, тому у відповідності до змісту ч.1 ст.120 ЗК України, до нього одночасно переходить і право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України.\~ Тому позивач не позбавлений можливості для оформлення свого права на вказану земельну ділянку звернутися до Кетрисанівської сільської ради, на території якої вона розташована, із заявою про отримання цієї земельної ділянки у власність як власник розташованого на ній житлового будинку. Суд зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Таким чином, Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ №716187 від 11.12.2009 року, за адресою: [ADDRESS] виданий [PERSON] на законних підставах відповідно до норм чинного на той час законодавства, не порушив прав та законних інтересів позивача як власника з 11.01.2024 року житлового будинку, розташованого на цій земельній ділянці, й останній не надав належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог та переконливості своїх доводів, визнання недійсним вказаного Державного акта ніяким чином не впливає на право позивача на вказану земельну ділянку, яку він має можливість оформити у власність у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України покладається на позивача. \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed