Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.06.2016 між [PERSON] та АТ «Ощадбанк» укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). На його банківському рахунку знаходились грошові кошти, але в кінці 2023 року звернувшись до відділення банку для їхнього зняття виявив, що кошти списані через неактивність рахунку. Вважає таке списання незаконним, з умовами договору, яким передбачено списання коштів з неактивного рахунку він не знайомий та такі є нікчемними. Зважаючи на це [PERSON] просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 111,14 доларів США та зарахувати їх на картковий рахунок № [NUMBER] . При цьому позов ґрунтується, зокрема, на положеннях Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою суду від 22.07.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання по справі призначено на 22.08.2024 року. Ухвалою суду від 22.08.2024 року клопотання представника позивача про передачу справи на розгляд іншого суду за підсудністю залишено без задоволення. 14.08.2024 року від представника відповідача АТ «Державний ощадний банк України» Комаровського С.З. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву встановлено, що АТ «Ощадбанк» заперечує проти заявлених вимог в повному обсязі, вважає їх безпідставними, такими, що викладені без посилання на належні, допустимі, достовірні та достатні докази та не підлягають задоволенню. Зазначає, що 17.06.2016 між [PERSON] та АТ «Ощадбанк» укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), шляхом підписання [PERSON] заяви № 342094 від 17.06.2016 про приєднання до ДКБО. Розміщення тарифів або змін до тарифів та/або доповнень до них на сайті та/або надіслання банком клієнту відповідного повідомлення згідно з умов цього пункту договору є належним виконанням банком обов`язку щодо додержання форми та порядку повідомлення клієнта про зміни до договору. Клієнт приймає на себе ризики та обов`язок самостійно відстежувати наявність/відсутність повідомлень банку про зміни до договору на сайті. Клієнт, який не згоден зі змінами до тарифів, має право до дати набрання ними чинності розірвати договір без сплати додаткової комісійної винагороди за його розірвання. У зв`язку з тим, що рахунок позивача був неактивний, банк з поточного рахунку позивача списував комісію за обслуговування неактивного рахунку в період з 12.12.2019 року по 26.06.2020 року в розмірі 20,00 грн. щомісячно та в період з 10.09.2020 року по 06.05.2022 року в розмірі 100,00 грн. щомісячно та 07.06.2022 року в розмірі 19,20 грн. Розмір комісії передбачений ДКБО. Таким чином станом на день приєднання [PERSON] до ДКБО в договорі була наявна умова про те, що за неактивним рахунком банк має право щомісячно стягувати плату за його обслуговування. Також АТ «Ощадбанк» виконав взяті на себе зобов`язання за ДКБО та не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати зміни на сайті банку www.oschadbank.ua опубліковував повідомлення внесення змін до тарифів. Необізнаність [PERSON] із умовами ДКБО, чинними тарифами банку та розміром списаної комісії є наслідком невиконання саме ним прийнятих на себе обов`язків за договором, свідченням чого є його особисте визнання такої необізнаності у зверненні до філії банку. 19.08.2024 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Зі змісту відповіді встановлено, що [PERSON] наполягає на застосуванні при вирішенні цього спору положень Закону України «Про захист прав споживачів» та підтримує позов із заявлених підстав. 21.08.2024 року від представника відповідача АТ «Державний ощадний банк України» Комаровського С.З. до суду надійшли заперечення в яких представник обґрунтовує законність списання комісії з рахунку позивача та наполягає на зміні підсудності справи. 21.08.2024 року від позивача [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення в яких позивач підтримує раніше висловлену ним позицію. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі в якій також просить позов задовольнити у повному обсязі з наведених в ньому підстав. Представник відповідача, адвокат Комаровський С.З., в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позові, при цьому зазначив, що списання комісії відбулося у спосіб, передбачений договором. Крім того, повідомив, що на цей час у позивача відкритий рахунок у банку з якого були дійсно списані 111,14 доларів США. Просить врахувати позицію, відображену у відзиві на позовну заяву та інших поданих ним документах. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17.06.2016 між [PERSON] та АТ «Ощадбанк» укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), шляхом підписання [PERSON] заяви № 342094 від 17.06.2016 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідно до п. 3.1. заяви про приєднання клієнт (позивач) беззастережно приєднується до договору в редакції, яка на день підписання цієї заяви про приєднання розміщена на інтернет-сторінці банку www.oschadbank.ua та укладає з банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку. Відповідно до п. 3.2. заяви про приєднання клієнт банк відкриває на ім`я клієнта поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу (картка/платіжна картка) за дебетовою-кредитною схемою. Відповідно до п.п. 5.1., 5.5. та 5.6. заяви про приєднання клієнт підтверджує, що між ним та банком досягнута згода щодо всіх істотних умов договору, підтверджує що ознайомився та погоджується із правилами користування карткою, тарифами танку та усвідомлює, що ця заява про приєднання рівною мірою поширюється на всі продукти та послуги, що будуть надаватися банком клієнту в майбутньому в рамках цієї заяви про приєднання, тарифів та договору. Також судом встановлено, що [PERSON] з часу укладення договору з АТ «Ощадбанк» здійснював операції по рахунку № [NUMBER] до 10.09.2019 року. Після операції, що відбулась 10.09.2019 року, [PERSON] протягом трьох місяців та в подальшому не здійснював будь-яких операцій. Зазначене зумовило з 11.12.2019 року визначення статусу рахунку № [NUMBER] як «неактивний рахунок». При цьому на рахунку позивача були наявні грошові кошти розмірі 111,14 доларів США. У зв`язку з цим з 12.12.2019 року банком щомісячно списувалася з рахунку позивача комісія за обслуговування неактивного рахунку, що в сукупному розмірі становить 111,14 доларів США. При цьому суд звертає увагу на те, що наявність залишку на рахунку [PERSON] в розмірі 111,14 доларів США та їх списання в рахунок комісії за обслуговування неактивного рахунку в ході судового розгляду визнані представником відповідача, а відтак такі, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Таким чином вказана сума грошових коштів є предметом цього спору у зв`язку з тим, що позивач вважає, що такі банківські операції проведені незаконно, без його відома та погодження та не передбачені договором. В свою чергу сторона відповідача, заперечуючи проти позову, вважає, що спірна комісія була передбачена умовами договору, порядок та підстави її нарахування визначені договором комплексного банківського обслуговування та тарифами банку, у відповідних редакціях, що були належним чином доведені до відома позивача. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ «Ощадбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги. Клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. За п. 2 ч. 3 ст. 47 вказаного Закону до банківських послуг належать, зокрема, відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу). Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, клієнт за договором банківського рахунку є споживачем банківських послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. При цьому судом встановлено, що заява № 342094 від 17.06.2016 року про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є єдиним документом, що містить підпис [PERSON] , що не спростовано стороною відповідача. При цьому суд звертає увагу, що зазначена заява не містить жодної інформації щодо спірної комісії. До відзиву на позовну заяву долучено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції від 22.07.2016 року, тарифи банку, на яких відсутній підпис сторін договору, в тому числі позивача. До того ж вказана редакція ДКБО набрала чинність вже після укладення договору між сторонами. Так, договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та тарифах банку у відповідних редакціях дійсно передбачені порядок та підстави нарахування комісії за обслуговування неактивного рахунку. Разом з цим матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці тарифи і ДКБО розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву № 342094 від 17.06.2016 року, а також те, що вказані документи на момент укладання договору взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати комісії за обслуговування неактивного рахунку, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до відзиву розмірах і порядках нарахування. Крім того, розміщення на сайті позивача відповідних редакцій ДКБО та тарифів належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в ДКБО та тарифів, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи. Також суд приходить до висновку, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки тарифи і ДКБО, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.oschadbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «Ощадбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу тарифи і ДКБО, відсутність у заяві № 342094 від 17.06.2016 року домовленості сторін про сплату спірної комісії, надані банком тарифи і ДКБО не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 01.09.2020 року (справа № 293/599/19-ц). Таким чином суд вважає, що тарифи і ДКБО, що розміщені на сайті: www.oschadbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису позивача, а тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 17.06.2016 року шляхом підписання заяви про приєднання. При вирішенні цього питання суд вважає за необхідне звернутися до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 року (справа № 393/126/20) в якій Верховний Суд зазначив про таке: «До позовної заяви долучено роздруківку з інформацією про деякі умови кредитування, які суд розцінив як паспорт споживчого кредиту до умов та правил надання банківських послуг, у якому визначено, зокрема, процентна ставка у межах пільгового періоду процентів річних, процентна ставка за межами пільгового періоду процентів річних, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, розмір пені, штрафів. Паспорт споживчого кредиту підписано [PERSON]». При цьому Верховний Суд, зробив наступні висновки: «Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору.»; «За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.». Відтак підстави розцінювати тарифи і ДКБО, в яких, зокрема, відображено розмір комісії, як частину договору, укладеного між сторонами 17.06.2016 року шляхом підписання заяви про приєднання, у суду відсутні. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17). Підсумовуючи суд робить висновок про те, що надані банком тарифи і ДКБО не містять підпису позивача про ознайомлення з ними, а відтак їх не можна вважати складовою частиною договору та досягненням між сторонами згоди щодо стягнення комісії за неактивний рахунок, а відтак слід зробити висновок, що у банку були відсутні підстави для стягнення комісії за обслуговування карткового рахунку позивача. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 111,14 доларів США та зарахувати їх на картковий рахунок № [NUMBER] . Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Крім цього, згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved