Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» в особі представника Ляр Д.Ю. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому він просить суд стягнути з нього суму заборгованості в розмірі 17 838,83 грн., яка складається з наступного: відсотки за обліковою ставкою НБУ у розмірі 13 375, 91 грн. за період з 31.01.2020 по 30.09.2021 р.; втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 4 462,92 грн, які складаються з 3 492,72 грн. - нарахування інфляційних витрат та 9 70,20 грн. - нарахування 3% річних за період з 31.10.2021 р. по 31.01.2022 року. В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг та підписав анкету-заяву б/н від 11.05.2019 року, згідно якої отримав у користування кредит у розмірі 110 000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконав умови договору та не повернув в обумовлений строк тіло кредиту та нараховані відсотки, у зв`язку з чим позивачем було подано позов до суду. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.07.2022 у справі № 753/20807/21 було стягнуто з відповідача [PERSON] заборгованість за тілом кредиту, а в стягненні інших нарахувань відмовлено. Позивач, посилаючись на те, що згідно правових висновків Постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа № 342/180/17), він має право на стягнення відсотків за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно ст. 1048 ЦК України, про що надає відповідний розрахунок до позову. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (правова позиція Верховного суду України по справі № 1412цс16). Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшло клопотання в якому вона просить суд проводити судовий розгляд без його участі та участі позивача, просить задовольнити позовні вимоги, проти прийняття заочного рішення не заперечує (а.с. 32). Відповідач, належним чином, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомив, відзиву не подав, викликався до суду судовою повісткою за адресою реєстрації, однак конверт повернувся до суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 35, 46, 50, 56). У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 211, ч. 1 ст. 223, ч. 1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України,у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] підписав Анкету-заяву б/н від 11.05.2019 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (а.с.8). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.07.2022 у цивільній справі №753/20807/21 позов АТ КБ "ПРИВАТБАНК" задоволено частково та стягнуто з [PERSON] заборгованість за тілом кредиту в розмірі 97 019,63 грн. в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 25.08.2022 року (а.с. 4-7). Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ім`я відповідача [PERSON] , 23.12.2019 року встановлений кредитний ліміт 110 000, 00 грн., який протягом часу до 28.12.2020 року був зменшений до 93 910,00 грн. (а.с. 10). Судом також встановлено, що у вищевказаній вже розглянутій Дарницьким судом справі № 753/20807/21 розрахунок відсотків за користування відсотків позивач здійснив на підставі стандартних форм банку (Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів), як складових кредитного договору приєднання та із застосуванням передбачених цим договором процентних ставок. Згідно виписки за договором № б/н за період з 08.12.2017 - 20.01.2023 року, станом на 01.08.2021 року відповідач має заборгованість в розмірі 117 587,87 грн. (а.с. 11-15). Згідно розрахунку позивача, заборгованість за нарахованими відсотками за обліковою ставкою НБУ по клієнту [PERSON] за період з 31.01.2020 по 30.09.2021 року від суми кредиту складає 13 375,91 грн. (а.с. 16). Згідно розрахунку позивача, інфляційні втрати та 3% річних по клієнту [PERSON] складаються : 3 492, 72 грн. - нарахування інфляційних витрат; 970,20 грн. - нарахування 3% річних за період з 31.10.2021 р. по 31.01.2022 року. (а.с.16). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналіз наведеної норми закону приводить до висновку, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Тобто, законодавець визначив, якщо умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, то в такому разі підлягає застосуванню ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір відсотків на рівні облікової ставки НБУ. Як вбачається зі змісту позовної заяви, представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Банк після ухвалення судом рішення про відмову у стягненні відсотків за договором має право на стягнення з боржника відсотків за обліковою ставкою НБУ, згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи спір, щодо стягнення з відповідача відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 31.01.2020 року по 30.09.2021 року суд виходить з наступного. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що банк після ухвалення судом рішення про відмову у стягненні відсотків за договором має право на стягнення з боржника відсотків за обліковою ставкою НБУ, згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Водночас слід врахувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 навела висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 наведено висновки про те, що відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що вона вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Таким чином, за правомірне користування кредитними коштами (в межах строку дії кредитного договору) стягуються проценти на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, а за неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору) - на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 921/387/18. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 133 75,91 грн., за обліковою ставкою НБУ за період з 31.01.2020 року по 30.09.2021 року, тобто на підставі ст. 1048 ЦК України, але в розрахунку за межами строку кредитування відповідача, оскільки згідно довідки Банку 02.02.2021 року кредитний ліміт зменшений до 0.00, після чого відповідач втратив право на кредит. Долучений розрахунок нарахування відсотків зо обліковою ставкою НБУ, в порядку ст. 1048 ЦК України, передбачає нарахування за правомірне користування грошовими коштами в межах строку дії кредитного договору. Водночас, з долученої до позовної заяви виписки вбачається, що станом на 01.02.2021 вся заборгованість вже була простроченою. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню відсотки за обліковою ставкою НБУ виходячи з розрахунку позивача за період часу з 31.01.2020 року по 31.01.2021 року, тобто до дати 02.02.2021 року - припинення права користування кредитним лімітом, які складають згідно зазначеного розрахунку суму в розмірі 8531,58 гривень. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). З ухваленням рішення суду від 25.07.2022 року про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь АТ КБ "Приватбанк" не припинилися правовідносини та тривають до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Суд прийшов до переконання про те, що позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Відповідно до розрахунку за період з 31.10.2021 року по 31.01.2022 року 3 % річних складають у сумі 970,20 грн., а інфляційні втрати 3 492,72 грн. Доказів, на предмет спростування вказаного розрахунку чи заперечень щодо нього відповідач суду не надав. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кошти за порушення грошового зобов`язання за кредитним договором в сумі 4 462,92 грн., що складаються з індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 3 492,72 та 3 % річних в розмірі 970,20 грн. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог не надано. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 955,13 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial