Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

Виклад позиції позивача: 10.06.2024 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вище зазначена позовна заява, в якій позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що з 22.08.2015 року позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу у них народилась дитина, син [PERSON] , [INFO] , який знаходиться на утриманні позивача та проживає разом із ним. Мати дитини, [PERSON] у лютому 2023 року покинула сім`ю та стала проживати окремо від позивача та дитини. На даний час відповідач спільно проживає з іншим чоловіком. В Жовтневому районному суді м. Харкова розглядається справа про розірвання шлюбу. Відповідач життям дитини не цікавиться зовсім, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. З часу розлучення відповідач жодного разу не бачила сина, не спілкувалась з ним, не надавала ніякої матеріальної чи іншої допомоги на його виховання. Вихованням дитини займається самостійно позивач, відповідач не цікавиться здоров`ям сина ані його розвитком. Відповідач ухиляється від зустрічі з позивачем та сином, на телефонні дзвінки не відповідає. Дитина знаходиться на обліку у Харківській міській дитячій клінічній лікарні№23, вчасно проведені профілактичні щеплення, проводились регулярні амбулаторні огляди, стан здоров`я задовільний. Нагляд за станом здоров`я дитини здійснює позивач. Заяви та клопотання Представник позивача [PERSON] , 25.06.2024 року, надав до суду заяву про долучення до матеріалів справи копію судового наказу Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.06.2024 року про стягнення з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] . Позивач [PERSON] , [INFO] , через канцелярію суду надав заяву про долучення до матеріалів справи довідку з басейну, довідку з Центру розвитку дітей. довідку з Дергачівської міської військової адміністрації, копію закордонного паспорту відповідача [PERSON] . Від Департаменту служб у справах дітей 25.07.2024 року надійшов висновок від 25.07.2024 за №292 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , в якому зазначено, що Департамент служб, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] . \~ \~ \~ \~ Процесуальні дії у справі 10.06.2024 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Кононенко Т.О. Ухвалою суду від 11.06.2024 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.06.2024 року, постановлено відкласти підготовче засідання. Ухвалою суду від 08.08.2024 року, постановлено закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду на 15.08.2024 року, викликати свідків. Позиція учасників справи Представник позивача в судовому засідання позов підтримав з підстав зазначених у ньому, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, заяв та клопотань не надходило. Від представника третьої особи на адресу суду 25.07.2024 року через систему «Електронний суд» надійшли пояснення щодо позову, в яких просять розгляд справи проводити без участі представника третьої особи та зазначено, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради підтримує в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] у зв`язку з тим, що [PERSON] тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться станом здоров`я, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її сином, а [PERSON] - невісткою. Одружились вони у 2015 році та прожили однією сім`єю до 2023 року. Невістка [PERSON] після народження онука не працювала піклувалася про дитину разом з [PERSON] , на відпочинок їздила [PERSON] , сама без дитини. З лютого 2023 року [PERSON] разом з онуком, [PERSON] , переїхав жити до свідка та повідомив, що [PERSON] виїхала з України і по теперішній час не повернулась, дитиною не цікавиться, не телефонує та не піклується. [PERSON] піклується про сина, відвідує з ним лікаря та гуртки для розвитку дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її рідним братом. З лютого 2023 року [PERSON] проживає разом із сином окремо від [PERSON] . Відповідач дитину не виховує, не піклується про неї. [PERSON] виїхала через війну з України. [PERSON] несе повне матеріальне забезпечення дитини, займається його вихованням та піклуванням. З огляду на вік дитини, [PERSON] , 2020 року народження, та з метою забезпечення спокою емоційно-психічного стану дитини, його думка в судовому засіданні не заслуховувалася. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб виданого повторно 03.06.2024 року Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції серія [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 22 серпня 2015 року (а.с.4). Згідно з свідоцтвом про народження [PERSON] [INFO] батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.03.2024 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 26.11.2020 року (а.с.12). Згідно з судовим наказом від 21.06.2024 року Жовтневим районним судом м. Харкова стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] (а.с.30). Відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.05.2024 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.13-14). Згідно з довідкою Міської дитячої поліклініки №13 ХМР від 27.05.2024 №403/0/567-24 вбачається, що 24.05.2024 року [PERSON] [INFO] , відвідав амбулаторний прийом лікаря в супроводі батька [PERSON] з метою вакцинації дитини (а.с.15). Відповідно до довідки Міжнародної школи плавання «Як рибка у воді» від 18.07.2024 року [PERSON] займається плаванням з травня 2024 року. На заняття приходить у супроводі батька [PERSON] (а.с.53). Згідно довідки Центру розвитку дітей «VigVam.space» від 18.07.2024 року [PERSON] відвідує розвиваючі зайняття з логопедом дефектологом з червня 2024 року. На заняття приходить з батьком [PERSON] (а.с.54). Оцінка суду Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України (далі СК України). Зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. При цьому, відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у п. 47 рішення у справі «Савіни проти України» зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Тобто, у даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється ст. 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання у право відповідачки на повагу до сімейного життя, що гарантовано ст. 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (ст. ст. 1, 9 Конвенції про права дитини). У п. 100 рішення Європейського суду з прав людини «Мамчур проти України» зазначено, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Згідно з п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідачку, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в її діях. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що при вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (див. постанови Верховного Суду від 04.10.2021 у справі № 686/16902/20, від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 18.02.2021 у справі № 645/920/19 та ін.). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує на те, що з лютого 2023 року відповідач життям дитини не цікавиться зовсім, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, не надає матеріальної чи іншої допомоги на його виховання, не цікавиться здоров`ям сина. Натомість весь час син проживає разом з позивачем, який одноосібно займається його утриманням та вихованням. Однак суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями ч. ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вищевказаних норм процесуального права позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, вчинення насильства відповідачкою по відношенню до дитини, або наявності інших обставин, які в силу приписів ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Надані позивачем суду докази, а саме довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.03.2024; судовий наказ від 21.06.2024 року Жовтневого районного суду м. Харкова про стягнення аліментів; довідка з Міжнародної школи плавання «Як рибка у воді» від 18.07.2024; довідка з Центру розвитку дітей «VigVam.space» лише свідчать про факт проживання дитини разом з позивачем, проте жодним чином не підтверджують наявність винної поведінки відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків обов`язків щодо виховання та утримання сина, вчинення насильства відповідачкою по відношенню до дитини, або наявності інших обставин, які є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Крім того, надана копія закордонного паспорту відповідача з відмітками про перетинання державного кордону не є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування у справі. У зв`язку з цим вказані докази судом до уваги не приймаються. Оцінюючи відповідно до ст. 89 ЦПК України висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина [PERSON] суд зазначає, що його складено виходячи з тих самих доказів, які надані суду, однак без врахування всіх обставин справи, зокрема без з`ясування дійсних причин, за яких відповідач не спілкується з дитиною. У висновку не встановлено фактів, які б свідчили про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дитини. Крім того, у висновку помилково зазначено, що шлюб між батьками дитини розірвано 08.05.2024 року. Вказаний висновок має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та суперечить інтересам дитини. Що відповідає висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 13.03.19 року у справі №631/2406/15-ц, від 06.05.2020 року у справі №753/2025/19, від 04.04.2024 року у справі №553/449/20. За таких обставин, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини (ст. 19 СК України), у зв`язку з чим не приймає його до уваги в якості єдиного доказу для вирішення даного спору. Щодо показань свідків допитаних в судовому засіданні, суд зазначає, що вони не спростовують висновків суду наведених вище. При цьому суд враховує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач має негативний моральний облік, веде антисоціальний спосіб життя, цілеспрямовано вчиняє дії на шкоду інтересам свого сина, несе загрозу його життю та здоров`ю тощо. За таких обставин, врахувавши положення ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 164 СК України, виходячи з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання неповнолітньої дитини, а позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed