Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

До Франківського районного суду м. Львова звернувся [PERSON] з заявою, яка фактично є позовною заявою до Держави України в особі Державної казначейської служби України про перерахунок розмірі відшкодованої шкоди відповідно до ст. 625 ЦК України, який просив суд стягнути з держави шляхом списання з Державного бюджету України 76\~815 грн. В обґрунтування заяви зазначає, що відповідно до Постанови Верховного Суду від 20 грудня 2019 року вступила в законну силу Постанова Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 р. про відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 364 854 грн. за рахунок державного бюджету України. Розмір відшкодування було визначено на підставі заяви позивача від 22.06.2018 року, який вираховувався відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», що встановлював розмір мінімальної заробітної плати в сумі 3 723 грн в місяць. Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та судової практики розмір шкоди встановлюються на момент прийняття рішення, яке має юридичну силу. Таким чином, при нарахуванні та виплаті позивачу моральної шкоди не було враховано те, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір мінімальної заробітної плати на момент прийняття судового рішення мав становити 4 173 грн/місяць. Отже, за 98 місяців незаконного перебування під кримінальним переслідуванням мені фактично було не донараховано 44 100 грн.: (4 173 - 3 723) Х 98 = 44 100 грн. Виконавчий лист Франківського районного суду м. Львова від 05.09.2019 про стягнення із державного бюджету України 364 854 грн. на підставі Рішення суду від 12.11.2018 р. Головним управлінням ДКСУ у Львівській області було отримано 11.09.2019 року. Згідно ст. З Закону «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виплата позивачу коштів повинна була відбутися не пізніше трьох місячного терміну, проте виплату було здійснено лише 30 грудня 2020 року, тобто з простроченням на 12 місяців. Відповідно до норм ст. 625ЦК «Відповідальність за порушення грошового зобов`язання» боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, яким являється позивач в даному випадку, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Виходячи з того, що позивачу повинні були виплатити моральну шкоду з розрахунку мінімальної заробітної плати відповідно до Закону «Про державний бюджет Україна на 2019 рік», що становила 4 173 грн. на момент прийняття судового рішення, а не 3 723 грн., які було вказано на момент подачі заяви відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», то розрахунки щодо нарахування встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України потрібно провадити виходячи із норм Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік». Отже збільшення доплати з врахуванням росту мінімальної заробітної плати на 2019 рік становить: 4173х98-3723х98=44100 грн. Індекс інфляції за 2020 рік становить 105%, тому сума до відшкодування повинна становити: 4173грн/місяць Х 98 місяців = 408954 грн.; 408954 грн. Х1,05 =429401 грн; 421222 грн 408954 грн = 20247 грн. Отже, доплата за інфляційне зниження вартості коштів становить 20247 грн. Компенсація 3% річних становить: 408954 грн Х1,03 =421222 грн.; 421 222 грн. 408\~954 грн.=12968 грн. Отже, компенсація за несвоєчасне перерахування коштів становить 12\~968 грн. Таким чином, позивач зазначає, що загальна сума нарахувань, яка повинна бути виплачена йому з врахуванням вимог ст. 5 «Компенсація» ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» становить: 44100 грн. + 20247 грн. + 12968 грн. = 76815 грн. У зв`язку з вище викладеним позивач і був вимушений звернутися до суду з даними позовними вимогами. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12.10.2022 року у задоволені заяви [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про перерахунок розміру відшкодованої шкоди відповідно до ст. 625 ЦК України відмовлено. Роз`яснено [PERSON] про право звернутися з цим спором в порядку цивільного судочинства шляхом подання позовної заяви. Постановою Львівського апеляційного суду від 13.03.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 12 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В даній ухвалі апеляційним судом встановлено, що з заяви вбачається, що вона є окремою позовною заявою, оскільки містить в собі позовні вимоги, з якими позивач [PERSON] звернувся до відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби, визначивши її відповідачем у даній справі. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 26.02.2024 року заяву [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України про перерахунок розміру відшкодованої шкоди відповідно до ст. 625 ЦК України повернуто до канцелярії Франківського районного суду м. Львова для визначення вірної категорії справи. Згідно протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 04.03.2024 справа була передана судді Мартьяновій С.М. Ухвалою суду від 14.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Призначено цивільну справу до розгляду. 11.04.2024\~року через\~систему «Електронний\~суд» від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на наступні обставини. Так, Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12.11.2018 у справі №465/5299/15-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від м. Львова 13.08.2019, стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] 364854 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. У Казначействі за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», з 07.10.2019 обліковувався виконавчий лист, виданий 05.09.2019 Франківським районним судом м. Львова по справі №465/5299/15-ц про стягнення із Державного бюджету України на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 364854 грн. Станом на 01.11.2019 на виконанні за КПКВК 3504030 обліковувалось 302 судових рішень на суму понад 159093,4 тис. грн (виконавчий лист по справі №465/5299/15-ц обліковувався з 07.10.2019) (що підтверджується листом Казначейства від 01.11.2019 №5-05-1-05/18846 на Міністерство фінансів України). ЗУ «Про Державний бюджет на 2019 рік» за бюджетною програмою КПКВК 3504030 передбачено 50,00 млн грн. та ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» за бюджетною програмою КПКВК 3504030 передбачено 150,00 млн грн. Отже, 30.12.2020 року Казначейство здійснило перерахування коштів на виконання виконавчого листа №465/5299/15-ц за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 у порядку черговості надходження виконавчого документа та в межах бюджетних призначень. Таким чином, виконання виконавчого листа по справі №465/5299/15-ц здійснено Казначейством з неухильним дотриманням вимог законодавства, зокрема принципу цільового використання бюджетних коштів, визначеному пунктом 35 Порядку №845. Згідно з пунктом 35 Порядку № 845, Казначейство здійснює безспірне списання, коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, прокуратури або суду. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету (пункт 38 Порядку № 845). Згідно з пунктом 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Аналогічний припис щодо виконання рішення про стягнення коштів державного бюджету винятково в порядку черговості міститься в підпункті 1 пункту 9 розділу VI БК України. Повідомляють, що ані Порядок 3 845, ані Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ані будь-який інший акт законодавства не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Так само акти спеціального законодавства не передбачають можливості нарахування інфляційних втрат та 3% річних у разі/після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою. Додатково зазначають, що БК України ухвалено 08.07.2010, а Порядок № 845 03.08.2011. Натомість ЦК України ухвалено у 2003 році, тобто нормативно-правові акти, що визначають механізм виконання рішень про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, прийняті значно пізніше ЦК України та є спеціальними по відношенню до нього. Окрім того, у позові Позивач посилається на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон про гарантії) як на підставу своїх вимог. Зокрема Позивач, цитуючи частину п`яту статті 3 Закону про гарантії, вважає, що рішення суду про відшкодування шкоди на його користь мало бути виконано тримісячний строк. Казначейство не погоджується з даними твердженнями позивача з огляду на наступне. Звертають увагу на те, що згідно зі статтею 2 Закону про гарантії, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація. Стаття 3 Закону про гарантії передбачає, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Механізм виконання рішень, на які поширюється дія Закону про гарантії, регламентований пунктами 33, 47 - 52 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів» Порядку № 845. Виконання зазначених судових рішень здійснюється шляхом стягнення коштів з рахунків боржника (державного органу), а у разі неможливості такого стягнення - за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Частина друга статті 5 Закону про гарантії визначає, що компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Казначейством). Отже, Закон про гарантії встановлює строк для виконання та визначає обов`язок нарахування компенсації винятково за рішеннями суду про стягнення коштів з державного органу. Однак, як зазначалося вище, поданий Позивачем виконавчий документ містить резолютивну частину про стягнення шкоди з Державного бюджету України. Таким чином, Позивач не взяв до уваги, що правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому - держава (бюджет), відрізняється, і застосування позивачем у позові нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. Також позивач безпідставно посилається на ст. 625 ЦК України, оскільки не можуть бути застосовані у разі здійснення безспірного списання коштів Державного бюджету України згідно із судовим рішенням про відшкодування шкоди Державою. Насамперед просимо Суд узяти до уваги, що згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Натомість ч.2 ст. 1 ЦК України визначає, що до майнових відносин, заснованих ан адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Тобто ці правовідносини не регулюються цивільним законодавством відповідно до ч.1 ст. 1 ЦК України, отже застосування до них будь-яких положень ЦК України є неможливим. Порядок №845 не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних витрат за несвоєчасне виконання рішення. Проте законодавством визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Проте законодавством визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Отже, оскільки законодавство, яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає строку виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання рішення. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з бюджету індексу інфляції та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є безпідставними та не можуть підлягати задоволенню. Щодо заявлення позовних вимог, які суперечать принципу цільового використання бюджетних коштів. Статтею 95 Конституції України та пунктом 8 частини першої статті 7 БК України встановлено правило, за яким виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків. Частиною першою статті 23 БК України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України. Натомість Державний бюджет України (ані за КПКВК 3504030, ані за будь-якою іншою бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за «прострочення» виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою. Звертаємо увагу суду, що згідно зі статтею 119 БК України, нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають: бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет); напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми або в порядку використання бюджетних коштів; бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання коштів). Згідно зі статтею 116 БК України, взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи Законом про Державним бюджет України є порушенням бюджетного законодавства. Отже, судове рішення про стягнення з державного бюджету України (зокрема за КПКВК 3504030) коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік не може бути виконане Казначейством. 22.04.2024 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зокрема зазначив, що з аналізу мотивів та аргументів, які викладені у відзиві, випливає, що Казначейством невірно сприйнято суть і зміст його заяви до Держави Україна в особі Казначейства, а відтак, не вірно визначено предмет, який буде розглядатися судом. Так, відповідно до Постанови Верховного Суду від 20 грудня 2019 року вступила в силу Постанова Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року про відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок державного бюджету України (справа №465/5299/15-ц), що була обрахована відповідно до норми мінімальної заробітної плати визначеної Законом України «Про державний бюджет Україна на 2018 рік». Оскільки, нарахування суми для відшкодування шкоди було прийняте в рішенні, що базувалося на застарілій величині розміру мінімальної заробітної плати, яка на той час в 2018 р. становила 3 723 грн/місяць, а не 4 173 грн/місяць, яка була встановлена на 2019 рік, коли рішення суду набрало законної сили, то сума шкоди підлягала перерахунку. Окрім того, кошти були виплачені із значним порушенням строків погашення боргу. Для виправлення помилки при перерахунку суми відшкодування в чинному законодавстві існують необхідні і достатні законодавчі норми: ???Відповідно до ст. 11 ЦК «1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов`язки». В п.3 ч. 2 с. 11 ЦК передбачено, що підставами виникнення прав і обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі. ???Відповідно до ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію. ???Відповідно до ст. 612 «1. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом». Відповідно до норм ст. 625 ЦК: «1.Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом». Відповідно до норм ст. 48 ЦПК держава може бути відповідачем, як сторона судового процесу. ???Відповідно до Розділу ІІ «ОСОБИ», держава поряд з фізичною та юридичною особами також має статус особи у цивільних правовідносинах. Відповідно до ст. 170 ЦК держава здійснює свої права і обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом. ???Ст. 173 ЦК України передбачено, що від імені держави у випадках і в порядку, встановлених законом, можуть виступати будь-які особи. ???Згідно норм Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року N? 266/94-ВР (далі - Закон N?266/94) держава відшкодовує шкоду громадянину через Державну казначейську службу України. Таким чином, залучення Казначейства у справі про відшкодування шкоди, є виправданим. Позивач зазначає, що в його заяві про перерахунок вже відшкодованої шкоди на підставі рішення суду між позивачем і Казначейством не було і не має жодних майнових відносин. Окрім того, ст. 176 ЦК передбачає, що держава не несе відповідальності за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб, а юридичні особи створені державою не відповідають за зобов`язаннями держави, таким чином не виникає жодних правових підстав для Казначейства стверджувати, що предметом розгляду заяви у суді є майнові відносини, що засновані на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні між Державою та Казначейством. В силу повноважень, визначених у Порядку №845 щодо виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів на Казначейство покладено лише обов`язок виконувати рішення про стягнення коштів державного бюджету за зобов`язаннями держави в інтересах стягувача на підставі виконавчих документів, які видані судом, і не більше. Базуючись на невірному тлумаченні норми ч. 2 ст. 1 ЦК, Казначейство безпідставно заперечує, що на нього не поширюється положення ст. 625 ЦК щодо стягнення з боржника суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 56 Конституції України гарантується відшкодування шкоди за рахунок держави (а не за рахунок Казначейства) у випадку завдання шкоди громадянину незаконними рішеннями органів державної влади. Тобто має місце делікт, згідно якого держава бере на себе відповідальність перед громадянином за незаконні по відношенню до нього дії збоку державних органів. Процес відшкодування шкоди, зрозуміло, забезпечується Казначейством і робиться це відповідно до норм закону, в даному випадку до Закону №266/94. Варто розуміти, що тут держава виступає в ролі боржника, а громадянин виступає в ролі кредитора, якому відшкодовується шкода відповідно до норм ст. 625 ЦК, оскільки мало місце несвоєчасне виконання боржником своїх зобов`язань. Казначейство вважає, що в заяві позивача має місце безпідставне посилання на прострочення з боку Казначейства своїх зобов`язань. Це є хибною позицією Казначейства тому, що у судовій справі №465/5299/15-ц обов`язок відшкодувати моральну шкоду було покладено на Державу. Держава через свій законодавчий орган, тобто через Верховну Раду України, прийняла Закон України «Про бюджет України на 2019 рік», в якому не заклала в повному об`ємі тої необхідної суми коштів, які підлягали відшкодуванню державою за рішеннями судів. Ця сума коштів, з якої позивачу було відшкодовано шкоду, була закладена в Законі України «Про бюджет України на 2020 рік», що було вчинено із простроченням виконання зобов`язань боржника, яким в даному випадку була Держава, а не Казначейство. 3 огляду на зазначене, Казначейство не є і не може бути відповідачем у даній справі, а є лише представником відповідача, який діє на підставі ст. 170 ЦК, як орган, через який діє Держава у цивільних відносинах. Щодо відсутності в законодавстві встановлених строків Казначейству для безспірного списання коштів із державного бюджету на користь позивача, як стягувача, то необхідно зауважити, що Казначейство діє на підставі Положення, а не на підставі Закону, в якому мали би бути виписані для нього його функціональні обов?язки та строки їх виконання, як це виписано відносно діяльності суду в ЦПК на підставі, зокрема, Закону «Про суд та судоустрій». Тому, Казначейство у своїй роботі повинно керуватися не лише Порядком №845, але й Конституцією та законами України, в яких виписані права і обов`язки суб`єктів права. Щодо посилання позивача на закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон про гарантії), в якому встановлено строк стягнення коштів із державного органу протягом трьох місяців, чого не передбачено в Законі №266/94, то це було зроблено на підставі ч.1 ст.11 ЦК України, де передбачено, що у випадку, коли в актах цивільного законодавства певні норми непередбачені, то такі норми можна застосовувати за аналогією, що і було зроблено в даному випадку. 25.04.2024 до суду від прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому він посилався на наступні обставини. Так, Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12.11.2018 у справі № 465/5299/15-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13.08.2019, стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] .3. 364 854 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (далі - БК України) відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Абзацом другим підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та п Пунктом 38 Порядку № 845 передбачено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Пунктом 38 Порядку № 845 передбачено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. При цьому, 30.12.2020 Казначейство здійснило перерахування коштів на виконання виконавчого листа по справі № 465/5299/15-ц за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 у порядку черговості надходження виконавчого документа та в межах бюджетних призначень. Таким чином, виконання виконавчого листа по справі № 465/5299/15-ц здійснено Казначейством з неухильним дотриманням вимог законодавства, зокрема, принципу цільового використання бюджетних коштів, визначеному пунктом 35 Порядку №845. Згідно з пунктом 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Аналогічний припис щодо виконання рішення про стягнення коштів державного бюджету винятково в порядку черговості міститься в підпункті 1 пункту 9 розділу VI БК У країни. Ані Порядок № 845, ані Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ані будь-який інший акт законодавства не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Так само акти спеціального законодавства не передбачають можливості нарахування інфляційних втрат та 3% річних у разі/після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою. Позивач посилається на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» як на підставу своїх вимог. Зокрема заявник, цитуючи частину п`яту статті 3 Закону про гарантії, вважає, що рішення суду про відшкодування шкоди на його користь мало бути виконано у тримісячний строк. Механізм виконання рішень, на які поширюється дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», регламентований пунктами 33, 47 52 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів» Порядку №845. Виконання зазначених судових рішень здійснюється шляхом стягнення коштів з рахунків боржника (державного органу), а у разі неможливості такого стягнення за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». Отже, ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює строк для виконання та визначає обов`язок нарахування компенсації винятково за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу. Однак, поданий позивачем виконавчий документ містить резолютивну частину про стягнення шкоди з Державного бюджету України. Таким чином, не взято до уваги, що правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому держава (бюджет) відрізняється, і застосування позивачем у позові нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. Позивач наполягає на тому , що підлягають застосуванню приписи ч.2 ст. 625 ЦК України у разі виконання Казначейством рішення суду про відшкодування шкоди Державою (стягнення з Державного бюджету). При цьому положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення з боржника інфляційних витрат і 3% річних не можуть бути застосовані у разі здійснення безспірного списання коштів Державного бюджету України згідно із судовим рішенням про відшкодування шкоди Державою. Спірні правовідносини у цій справі виникли з підстав виконання Казначейством (як суб`єктом владних повноважень) судового рішення про безспірне списання коштів Державного бюджету України (відшкодування шкоди Державою). Тобто ці правовідносини не регулюються цивільним законодавством відповідно до ч.1 ст. 1 ЦК України, отже застосування будь яких положень ЦК України є неможливим. Порядок №845 не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних витрат за несвоєчасне виконання рішення. Проте законодавством визначено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Отже, оскільки законодавство яке визначає механізм відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, не передбачає строку виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України, то у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3%річних та інфляційних витрат за несвоєчасне виконання рішення. Таким чином, вимоги про стягнення з бюджету індексу інфляції та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є безпідставними та не можуть підлягати задоволенню. Ухвалою суду від 13.06.2024 року заяву прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області про вступ у справу прокурора в порядку ч.3 ст. 56 ЦПК України у цивільній справі [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України про перерахунок розмірі відшкодованої шкоди відповідно до ст. 625 ЦК України задоволено. Допущено до участі у справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України про перерахунок розмірі відшкодованої шкоди відповідно до ст. 625 ЦК України Франківську окружну прокуратуру м. Львова в інтересах держави в особі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Державної казначейської служби України. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, в позовній заяві просив задовольнити позовні вимог, а також у відповіді на відзив. Від відповідача в матеріалах справи міститься відзив в якому вони просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Від прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області в матеріалах справи міститься відзив, у якому вони просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно із ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що в провадженні Франківського районного суду м. Львова перебувала цивільна справа №465/5299/15-ц за позовом [PERSON] до Державної Казначейської служби України, ГУ НП у Львівській області, Прокуратури Львівської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12.11.2018 року позов задоволено. Стягнуто із державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 364854(триста шістдесят чотири тисячі вісімсот п`ятдесят чотири ) грн. Постановою Львівського\~апеляційного суду\~від 13.08.2019\~року апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області - залишено без задоволення. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2018 року - залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 20.12.2020 року касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишено без задоволення. Рішення\~Франківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року залишено без змін. Франківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист №465/5299/15-ц про стягнення із державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 364\~854 грн. 30.12.2020 року [PERSON] було виплачено Державною казначейською службою України на його розрахунковий рахунок суму коштів у розмірі 364\~854,00 грн. на підставі виконавчого листа №465/5299/15-ц, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 25.10.2021. Згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 129 і Конституції України\~визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно зі\~статтею 19 Конституції України\~органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Стаття 25 Бюджетного кодексу України\~(далі -\~БК України) передбачає, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно з пунктом 9\~розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845\~затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок № 845). Згідно з пунктом 1 Порядку № 845, цей акт визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Відповідно до Порядку № 845 Казначейство та його органи за різними (нетотожними) алгоритмами виконують декілька категорій рішень, зокрема, здійснюють: безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам (механізм виконання регламентований пунктами 35 - 40 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам») Поданий позивачем виконавчий документ видано на підставі рішення суду, яким передбачено право особи на відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, безпосередньо за рахунок держави.\\ Статтею 56 Конституції України\~передбачено, що матеріальна та моральна шкода, завдана незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок Держави. У\~рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 № 12-рп/2001\~вказується, що в Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 та інші). Матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по-зобов`язаннях держави. Порядок виконання рішень суду про стягнення шкоди з державного бюджету регламентований пунктами 35 - 40 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам». Відповідно до пункту 35 Порядку № 845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема, шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього порядку стягувані подають документи, зазначені у пункті 6 цього порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду (пункт 36 Порядку). Пункти 36-37 Порядку № 845 передбачають порядок листування органу Казначейства із заподіювачем шкоди, а також те, що після вчинення відповідних дій орган Казначейства надсилає до Казначейства зазначені документи (відомості). Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету (пункт 38 Порядку № 845). Згідно з пунктом 3 Порядку № 84, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Аналогічний припис щодо виконання рішення про стягнення коштів державного бюджету винятково в порядку черговості міститься в підпункті 1 пункту 9\~розділу VI БК України. Водночас, ні Порядок № 845, ні Закон про відшкодування шкоди не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, та не передбачають можливості нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних у разі/після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою. Згідно з ч. 1\~ст. 1 ЦК України\~цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Частина друга\~статті 1 ЦК України\~визначає, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Спірні правовідносини у цій справі виникли з підстав виконання Казначейством (як суб`єктом владних повноважень) судового рішення про безспірне списання коштів Державного бюджету України (відшкодування шкоди Державою). Тобто ці правовідносини не регулюються цивільним законодавством відповідно до ч. 1\~ст. 1 ЦК України. Отже, застосування до них будь-яких положень\~ЦК України\~є неможливим. Крім того, згідно зі\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина перша\~статті 612 ЦК України\~визначає, що боржник вважається таким, що прострочив. якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк. встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановами Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц висловлено позицію щодо правил відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, Верховний Суд наголошує на тому, що саме боржник (суб`єкт, що прострочив виконання грошового зобов`язання) повинен нести відповідальність за це. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який підлягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні Компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення суми. Тобто Велика Палата визначає такі обов`язкові умови застосування частини другої\~статті 625 ЦК України: - встановлення законом або договором конкретного строку для виконання боржником відповідного грошового зобов`язання. - невчинення боржником дій щодо виконання грошового зобов`язання у визначений строк. Натомість,\~спір у\~справі №465/5299/15-ц\~(провадження\~№2/465/1952/24)\~виник внаслідок\~тривалого,\~на думку\~позивача,\~виконання судового\~рішення у\~справі №465/5299/15-ц,\~провадження №2/465/1433/18 про відшкодування шкоди за рахунок Держави (Державного бюджету), ухваленого відповідно до Закону про відшкодування шкоди. Так, Позивач у справі - особа, на користь якої ухвалено рішення про відшкодування шкоди за рахунок Держави (стягувач). Відповідач: Казначейство - орган виконання судового рішення про відшкодування шкоди. Третя особа: прокуратура м. Львова - державний орган, який порушив кримінальну справу щодо Позивача. Фактично судом встановлено, що прокуратура є органом, який заподіяв шкоду Позивачу. Таким чином, жоден із державних органів у справі № 367/5994/19 не є боржником у розумінні\~ст. 625 ЦК України. Казначейство залучене до справи лише з огляду на надані йому повноваження щодо безспірного списання коштів бюджету, тобто як орган, котрий має вчинити чітко визначені законодавством України дії, спрямовані на виконання судового рішення про відшкодування шкоди. Отже, позовні вимоги про стягнення з Казначейства індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~є безпідставними та не можуть підлягати задоволенню. Зокрема, вказане стверджується і постановою Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 826/17656/16, відповідно до якої: «70. Насамперед потрібно виходити зі змісту правовідносин. Те, що як у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, так і у випадку відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові, зокрема, незаконними діями органу, що провадить досудове розслідування, джерелом виплати є кошти державного бюджету, а безспірне списання коштів державного бюджету в обох випадках здійснює ДКС, ще не достатньо для того, щоб вважати иі правовідносини однорідними. 71.\~Обов`язок держави відшкодувати шкоду (за\~Законом № 266/94-ВР) виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь ДКС у цьому процесі мають інше призначення та завдання. В останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що власне і зумовлює участь ДКС у виконанні таких судових рішень. 72.\~У випадку з позивачем теж йдеться про стягнення коштів, однак не з державного органу, а з державного бюджету і кошти, які стягнув суд - моральна шкода, право на відшкодування якої передбачає\~Закон № 266/94-ВР. Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках. Понад те, виконання судових рішень в обох описаних ситуаціях відбувається за різними бюджетними програмами, що поряд з наведеним вище також підтверджує доводи відповідача про те, що правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава відрізняється і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. 78.\~Стосовно доводів позивача, якими він обґрунтовує своє на право на інфляційні нарахування і три відсотки річних від простроченої суми, то такі ґрунтуються на хибному трактуванні положень цивільного законодавства. 79.\~Передбачена\~статтею 625 Цивільного кодексу України\~відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі трьох відсотків річних може виникати тільки у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із заподіянням шкоди та її подальшого відшкодування. Судове рішення про стягнення моральної шкоди покладає на боржника зобов`язання її виплатити. Однак таке зобов`язання має іншу правову природу, аніж договірні відносини, адже судове рішення про стягнення шкоди і є підставою для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності. З огляду на наведене, висновки судів попередніх інстанцій в частині є правильними». Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов і під час перегляду справи № 804/2076/17, прийнявши постанову від 30.04.2020. Також правова позиція про неможливість застосування положень\~ст. 625 ЦК України\~до правовідносин, врегульованих спеціальним законодавством (зокрема, до випадків відшкодування шкоди) також висловлена у постановах Верховного Суду: Касаційного цивільного суду від 07.07.2021 у справі № 686/22674/20-ц; Касаційного адміністративного суду від 18.07.2018 у справі № 2а-11853/10/1570; Касаційного господарського суду від 25.06.2018 у справі № 910/13889/17 та від 12.07.2018 у справі № 910/13314/17. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, що Державною казначейською службою України вживалися усі залежні від неї дії, які були спрямовані на те, щоб сплатити кошти за судовим рішенням, а саме Державна казначейська служба України неодноразово зверталась до Міністерства фінансів України із листами щодо розгляду питання про збільшення у 2020 році бюджетних призначень за КПКВК 3504030 у передбачений законодавством спосіб. Щодо посилання позивача на те, що йому повинні були виплатити моральну шкоду з розрахунку мінімальної заробітної плати відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» не знайшли свого підтвердження оскільки рішення Франківського районного суду м. Львова ухвалено 12.11.2018 та було залишено в силі Постановою Львівського апеляційного суду від 13.08.2019 року та Постановою Верховного Суду від 20.12.2019 року. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed