Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

15.07.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із вказаною заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме належності йому наступних правовстановлюючих документів, а саме: архівної довідки № 08-17/488, виданої 05 червня 2024 року Комунальною установою «Калинівський трудовий архів» Калинівської міської ради Вінницької області, із записами з документів Калинівської інкубаторної станції Вінницької області, з відомостями щодо нарахованої заробітної плати [PERSON] за період 1987, 1988, 1989 роки; та архівного витягу № 08-17/489, виданого 05 червня 2024 року Комунальною установою «Калинівський трудовий архів» Калинівської міської ради Вінницької області, із записами з наказу № 4 від 25 січня 1985 року по Калинівській ветстанції про прийняття на посаду шофера ветстанції [PERSON] з 25 січня 1985 року, та із записами з наказу № 6 від 18 лютого 1986 року по Калинівській ветстанції про звільнення із займаної посади шофера Калинівської ветстанції [PERSON] з 18 лютого 1986 року згідно поданої заяви (за власним бажанням). В обґрунтування цих вимог зазначив, що він працював з 25 січня 1985 року по 18 лютого 1986 року в Калинівській ветеринарній станції на посаді шофера, а з 20 лютого 1987 року по 02 лютого 1989 року в Калинівській інкубаторній станції, однак при зверненні до Відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з приводу оформлення пенсії за віком, йому не зарахований зазначений період роботи згідно архівної довідки № 08-17/488 від 05 червня 2024 року, та архівного витягу № 08-17/489 від 05 червня 2024 року, де у відомостях щодо його працевлаштування та нарахованої заробітної плати, його найменування вказане невірно, а тому він вимушений звернутися до суду із вказаною заявою. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, згідно якої просив розглянути справи за його відсутності, вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Заінтересована особа - уповноважений представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за довіреністю - юрисконсульт відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління ГАЛУША П.В. в судове засідання не з`явився, надавши клопотання, згідно якого просив справу розглянути за відсутності представника Управління, проти встановлення факту належності правовстановлюючого документа не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення. За пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України). За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по-батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище якої, зазначені в документі, не збігаються з прізвищем цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Правовстановлюючий документ - документ, який підтверджує права особи, зокрема, права власності на майно (державний акт на право власності на земельну ділянку, договір дарування, договір купівлі-продажу, свідоцтво на право власності тощо). Суд може встановлювати також факти належності особі інших правовстановлюючих документів, наприклад: архівної довідки про трудову діяльність на підприємстві та розмір оплати праці, довідки про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, трудової книжки, заповіту, страхового свідоцтва, ощадної книжки тощо. Як визначено в статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, (частина 1 статті 95 ЦПК України). На підтвердження своїх вимог, заявником [PERSON] надано суду письмові докази. Оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, суд вважає доведеним факт належності саме заявнику [PERSON] , [INFO] , уродженцю міста Калинівка Вінницької області, - архівної довідки № 08-17/488, виданої 05 червня 2024 року Комунальною установою «Калинівський трудовий архів» Калинівської міської ради Вінницької області, із записами з документів Калинівської інкубаторної станції Вінницької області, з відомостями щодо нарахованої заробітної плати [PERSON] за період 1987, 1988, 1989 роки; та архівного витягу № 08-17/489, виданого 05 червня 2024 року Комунальною установою «Калинівський трудовий архів» Калинівської міської ради Вінницької області, із записами з наказу № 4 від 25 січня 1985 року по Калинівській ветстанції про прийняття на посаду шофера ветстанції [PERSON] з 25 січня 1985 року, та із записами з наказу № 6 від 18 лютого 1986 року по Калинівській ветстанції про звільнення із займаної посади шофера Калинівської ветстанції [PERSON] з 18 лютого 1986 року згідно поданої заяви (за власним бажанням). За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved