Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

1.Описова частина. В липні 2017 р. заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08.10.2005 р. № 12011, укладений на користь [PERSON] , щодо нерухомого майна -майна житлової квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м.; 2) витребувати у відповідача [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 819150880000), загальною площею 30,3 кв м, вартістю 626 60, грн. 1.1. Стислий виклад позиції. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київською місцевою прокуратурою № 7, під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №12016100070000103, відомості щодо якого внесені до Єдиного державного реєстру розслідувань від 06.01.2016 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 364 КК України, встановлено порушення майнових прав територіальної громади міста Києва, а саме вибуття поза волею власника житлового приміщення - квартири [ADDRESS] . Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (пункт № 364 додатку № 7 до розпорядження). Таким чином, квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, віднесена до сфери управління Подільської районної в м. Києві державної адміністрації. Установлено, що у вказаній квартирі були зареєстровані громадяни [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . За інформацією відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.05.2017 № 106-25/198 з дня набрання чинності Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» по даний час через відділ з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації приватизація квартири [ADDRESS] не здійснювалась, рішення про приватизацію зазначеної квартири Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією не приймалось. Разом з тим, встановлено, що квартира [ADDRESS] була незаконно зареєстрована на праві власності за іншими фізичними особами. Так, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу квартири від 22.08.2008, зареєстрованого у реєстрі за № 853, [PERSON] відчужив на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно з п. 3 вказаного договору, відчужувана квартира нібито належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мрозовою С.В. 08.10.2005 за реєстровим № 12011 та зареєстрованого у КП Київське міське бюро технічної інвентаризації 21.10.2005 у реєстрову книгу № д. 1681-11 за реєстровим № 3420. Проте, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за реєстровим № 12011 від 08.10.2005 не посвідчувався. Крім того, відповідно до інформації КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 03.05.2017 № 062/14-5162 (И-2017), квартира [ADDRESS] на праві власності не реєструвалась. У той же час, [PERSON] , на підставі договору купівлі- продажу квартири від 25.12.2015, зареєстрованого за № 3126 та посвідченого приватним нотаріусом Кударенко В.М., спірна квартира відчужена на користь [PERSON] (запис про право власності від 25.12.2015 № 12770550). Надалі, [PERSON] спірна квартира відчужена на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2016 за № 171. В останнє квартира [ADDRESS] була відчужена на користь [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2016 за реєстровим № 5456. На момент подачі позовної заяви право власності на об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 819150880000) зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, вказані договори порушують право власності територіальної громади на спірне майно, оскільки спрямовані на незаконне заволодіння майном територіальної громади міста Києва. Разом з тим, вищевказані договори купівлі-продажу підлягають визнанню судом недійсним, а спірна квартира підлягає витребуванню від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Таким чином, оскільки оспорюваний правочин нотаріально не посвідчувався, що підтверджується інформацією приватного нотаріуса КМНО Морозовою С.В. від 08.02.2018 р. № 01-16/105, та спрямований на по Київською міською радою рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймалось, а тому не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, спірне майно підлягає витребуванні від [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва. Вищезгаданими договорами купівлі-продажу квартири порушено право Зокрема порушення інтересів держави полягає у тому, що квартира [ADDRESS] , незаконно, без волі власника, вибула з комунальної власності, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатися цим майном, чим завдається шкода державі. Ухвалою від 18.10.2017 р. відкрито провадження з призначенням справи до судового розгляду. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проведений за правилами загального позовного провадження. В лютому 2018 р. представником Київської міської ради, через канцелярію суду, подано відзив на позовну заяву, в якому підтримує позовні вимоги заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в повному обсязі. Обґрунтовуючи тим, що Встановлено, що будинок [ADDRESS] на підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» включено до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва за порядковими № 364 додатку № 7 вказаного рішення. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказаний будинок передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Таким чином, квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, віднесена до сфери управління Подільської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно довідки комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 23.03.2017р. № 02/07/06-1020, у вказаній квартирі були зареєстровані громадяни [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . За інформацією відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.05.2017 № 106-25/198 з дня набрання чинності Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» по даний час через відділ з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації приватизація квартири [ADDRESS] не здійснювалась, рішення про приватизацію зазначеної квартири Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією не приймалось. Разом з тим, встановлено, що квартира [ADDRESS] була незаконно зареєстрована на праві власності за іншими фізичними особами. Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 22.08.2008, зареєстрованого у реєстрі за № 853, [PERSON] передає у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно з п. 3 вказаного договору, квартира нібито належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 08.10.2005 за реєстровим № 12011 та зареєстрованого у КП Київське міське бюро технічної інвентаризації 21.10.2005 у реєстрову книгу № д. 1681 -11 за реєстровим № 3420. Відповідно до інформації КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 03.05.2017 № 062/14-5162 (И-2017), квартира [ADDRESS] на праві власності не реєструвалась. У той же час, [PERSON] , на підставі договору купівлі- продажу квартири від 25.12.2015, зареєстрованого за № 3126 та посвідченого приватним нотаріусом Кударенко В.М., спірна квартира відчужена на користь [PERSON] . Надалі, [PERSON] спірна квартира відчужена на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2016 за№ 171. В останнє квартира [ADDRESS] була відчужена на користь [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2016 за реєстровим № 5456. Таким чином, спірне майно незаконно вибуло із комунальної власності, а тому підлягає витребуванню від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Приписами ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Приписами ст. 15 Житлового кодексу УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих Рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення. Таким чином, відчуження комунального майна повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, значеному вказаними законодавчими актами. Разом з цим, у даному випадку право власності територіальної громади міста Києва перейшло до особи в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури. Рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819-3- 31.10.2010 «шляхом ліквідації припинені районні в місті Києві ради. Повноваження районних рад щодо розпорядження майном територіальної громади міста Києва відносяться до компетенції Київської міської ради. Положеннями статті 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що воля територіальної громади м.Києва як власника спірного майна повинна бути виражена шляхом прийняття Київрадою відповідного рішення, яке відповідає вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Однак волевиявлення дійсного власника спірного майна на його відчуження відсутнє, а спірні нежитлові приміщення вибули з комунальної власності без відома та згоди дійсного власника майна - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до закріпленого в статті 387 Цивільного кодексу України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане поза межами волі власника не набувається у тому числі, і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. В червні 2018 р. представником відповідача - адвокатом Короленком Т.Л., через канцелярію суду, подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. Обґрунтовуючи тим, що позивачем не було надано жодних доказів, які підтверджують право комунальної власності на спірне майно. У матеріалах справи наявні тільки рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» із Переліками об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Голосіївському, Подільському та Святошинському районах станом на 01.10.2010 рік. Перелік підприємств, організацій та установ, майно яких віднесено до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, станом на 01.10.2010 рік та Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради № 1112, «Про питання організації управління районами в місті Києві», Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради № 121 від 31.01.2011 року «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень». Витяг про державну реєстрацію права власності на спірне майно суду надано не було. Подані позивачем документи не є правовстановлюючими, та не підтверджують права власності територіальної громади міста Києва на спірне майно ні на момент укладення правочину, що оспорюється, ні на даний час, та не відповідають вимогам ст. 328 ЦК України. Таким чином факт того, що об`єкт комунальної власності територіальної громади м. Києва, а саме: квартири [ADDRESS] на момент укладення оспорюваного правочину (договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 08.10.2005 року № 12011 укладеного на користь [PERSON] ) не може вважатися доведеним, враховуючи вище зазначені обставини. Відповідно до ч.1. ст. 317 ЦКУ, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Починаючи з 08.10.2005 року, спірне майно є приватною власністю, тягар утримування майна був покладений на [PERSON] . З моменту укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , засвідченого приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. З 08.10.2005 року Київською міською радою не було вжито заходів щодо витребування спірного майна, яке з позиції позивача, належало до комунальної власності. Київською міською радою належних правовстановлюючих документ щодо права власності на спірне майно подано не було, а право власності [PERSON] підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу квартири від 08.10.2005 року № 12011. Крім того, на позов представника керівника Київської місцевої прокуратури, інтересах Київської міської ради, направленого на захист права комунальної власності поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, тривалій три роки, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається і дня, коли держава в особі її органів як суб`єкт владних повноважень довідалася або мої довідатися про порушення прав і законних інтересів. Враховуючи те, що договір купівлі - продажу квартири на користь Колесника Р було укладено 08.10.2005 року та зареєстровано за реєстровим № 12011, а так зареєстровано у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 21 жовтня 2005 року у реєстрову книгу № д. 1681-11 за реєстровим № 3420, то з цього моменту Київська міська рада була позбавлена можливості зареєструвати спірне майно з підстави його реєстрації за [PERSON] , що передбачено п.п. 3.5.5 п. 3.5. Тимчасового положення: Реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо: заявлене право вже зареєстроване. Таким чином, вважає, що перебіг позовної давності починається з 08.10.2005 року, тобто з моменту коли Київська міська рада могла та зобов`язана була дізнатися про вибуття майна з комунальної власності. У випадку перебування майна в комунальній власності, Київська міська рада могла та зобов`язана була встановити факт вибуття майна з комунальної власності на підставі державної реєстрації нерухомого майна відповідно до вимог Тимчасового положення, а також на підставі Уточненого переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва, поданого на затвердження до Київської міської радило 01.03.2011 року згідно Розпорядження № 1112, однак цей факт встановлений не був. Отже, як зазначалося вище, перебіг позовної давності починається з 08.10.2005 року, а позов заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 7 був поданий 25.07.2017 року, тобто 12 років 3 місяців 17 днів з початку перебігу позовної давності, що є очевидним порушенням строку позовної давності та має наслідком відмову і задоволенні позову з підстави застосування строку позовної давності. Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в заяві про зміну предмета позову зазначає, що право власності та власність підлягають захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовна давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦКУ не застосовуються. Сплив загального строку позовної давності до пред`явлення позову, відсутність клопотання позивача про поновлення такого строку, а також заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові. Договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , був укладений [PERSON] , та зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Морозовою С.В., 08.10.2005 року за № 12011. Київська міська рада могла та зобов`язана була встановити факт вибуття майна з комунальної власності на підставі державної реєстрації нерухомого майна відповідно до вимог Тимчасового положення, а також на підставі Уточненого переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва, поданого на затвердження до Київської міської ради до 01.03.2011 року згідно Розпорядження № 1112. Отже, як зазначалося вище, перебіг позовної давності починається з 08.10.2005 року, а позов заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 7 був поданий 25.07.2017 року, тобто 12 років 3 місяців 17 днів з початку перебігу позовної давності, що є очевидним порушенням строку позовної давності і повинне мати своїм наслідком відмову в задоволенні позову. Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 у своїх позовних вимогах просить визнати недійсним договір купівлі-продажу Квартири № 59 рід 08.10.2005 року за реєстровим № 12011, укладеного на користь [PERSON] та витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 819150880000), загальною площею 30,3 кв.м., вартістю 626 604 грн. Позивач вказує, в матеріалах справи міститься лист № 01-16/105 від 08.02.2018 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Морозової Світлани Володимирівни, у якому зазначається, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за реєстровим № 12011 від 08.10.2005 Морозовою С.В. не посвідчувався. Однак, даний лист не може вважатися належним доказом, на який сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України. Крім того, до матеріалів справи не було долучено сам запит, поданий Позивачем до приватного нотаріуса, Морозової С.В. Підтверджуючих документів про те, що даний запис за реєстровим № 12011 не стосується квартири [ADDRESS] . надано не було. Копії журналу обліку реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, копії спеціального бланку нотаріального документи для підтвердження дійсності слів Морозової С.В. також не було долучено до справи. У зв`язку з цим, вважаємо, що даний лист № 01-16/105 від 08.02.2018 року не є достатнім та достовірним для обґрунтування позиції Позивача, та не відповідає вимогам ст.ст. 79, 80 ЦПК України. Таким чином, факт недійсності договору купівлі- продажу квартири, укладеного на користь [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 08.10.2005 за реєстровим № 12011 та зареєстрованого у КП Київське міське бюро технічної інвентаризації 21.10.2005 у реєстрову книгу № д. 1681-11 за реєстровим номером № 3420 не доведений у визначений законом спосіб. Як відомо із матеріалів справи, у подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.08.2008 року, зареєстрованого у реєстрі за № 853, [PERSON] відчужив на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м. Згідно ст. 657 ЦК України, Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Даний договір купівлі-продажу Квартири [ADDRESS] був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Онищук Ольгою Миколаївною. Це підтверджується реєстраційним записом встановлювальному документі № 5. Записаний у реєстрову книгу реєстровим № 7821 від 15.09.2008 р. [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу на право № 138-62 за квартири від 25.12.2015 року, зареєстрованого за № 3126 та посвідченого приватним нотаріусом Кударенко В.М., спірна квартира була відчужена на користь [PERSON] (запис про право власності від 25.12.2015 № 12770550). Надалі, [PERSON] спірна квартира була відчужена на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу дід 27.05.2016 року № 171 (запис про право власності від 27.05.2016 року № 14702170). Востаннє, квартира [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м., була відчужена на користь [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2016 за реєстровим номером № 5456 (запис про право власності від 11.07.2016 № 15338065). На даний момент, об`єкт нерухомості- квартира [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта майна 819150880000), зареєстрована за [PERSON] . Договори, на підставі яких було набуто право власності вказаними особами, були посвідчені нотаріусами Київського міського нотаріального округу. Позивач, до нотаріусів Київського міського округу: Оніщук О.М., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не звертався. Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що вказаними нотаріусами дані договори купівлі-продажу не посвічувалися, а записи про прав власності не здійснювалися. Добросовісність набуття права власності [PERSON] ш спірне майно підтверджується тим, що відповідачем було укладено договір пре надання послуг від 05.07.2016 року (далі- «Договір») з ТОВ «Агенство нерухомості «Конкорд», зареєстрованого за адресою: м. Київ, вул. Срібнокільська, 4 оф. 182 в особі Янкової Аліни Валентинівни (далі - Виконавець), що діяла на підставі довіреності від 01.10.2015 року. Згідно п. 1.1 Договору, предметом було надання [PERSON] (Позивачу), в строк до 12.07.2016 року включно послуги щодо купівлі об`єкта нерухомості, відповідно до вимог відповідача. В подальшому, між виконавцем - ТОВ «Агенством нерухомості «Конкорд» однієї сторони (Далі - Агенство), [PERSON] , з другої сторони (далі - Покупець), та [PERSON] (далі Продавець), який діяв від імені [PERSON] на підстав довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області, з третьої сторони, було укладено попередній договір від 05.07.2016 року (далі - Попередній договір). Об`єктом Попереднього договору, згідно п. 1.1 є однокімнатна квартира [ADDRESS] . Згідно п. 1.2.Попереднього договору, Агентство зобов`язувалося надати [PERSON] , Покупцю, та [PERSON] , Продавцю, комплекс інформаційно - посередницьких послуг, спрямованих на передачу Об`єкта (квартири [ADDRESS] ) на користь Покупця. Згідно п. 2.1.1. Попереднього договору, Продавець, зобов`язаний був надати Агентству оригінал документа, який засвідчує право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а також надати технічний паспорт на Квартиру [ADDRESS] , Звіт (Висновок) про оцінку об`єкта нерухомості (квартири [ADDRESS] ), а також довідку про кількість осіб, які зареєстровані на даному об`єкті нерухомості. Відповідно до п. 2.3.5. Попереднього договору, Агентство зобов`язувалося зробити юридичну експертизу поданих Продавцем та Покупцем документів. Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України, Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договірне майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. На виконання вимог вказаної статті, між відповідачем та [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області, було укладено договір купівлі - продажу квартири від 11.07.2016 року. Відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу предметом договору була квартира [ADDRESS] , загальною площею 30,30 м. кв., яка передавалась у власність відповідача. Договір купівлі - продажу від 11.07.2016 року був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстровано за реєстровим № 5456. Запис про право власності від 11.07.2016 року № 15338065 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 819150880000). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] станом на 11.07.2016 р. була зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продаж, серія та номер: 5456. Позивачем вимоги про недобросовісність набуття права власності на спірне майно до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не були пред`явлені , що свідчить про добросовісність набуття права власності на спірне майно відповідачем. Ухвалою від 12.09.2018 р. задоволено заяву представника відповідача про витребування доказів, зобов`язано нотаріуса Київського міського нотаріального округу Оніщук Ольгу Миколаївну, адреса: 01054, м.Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 30/13, прим. 32: 1) копії документів, що підтверджують посвідчення нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М. факту укладення між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м. 08.10.2005 року за реєстровим № 853; 2) копії документів, які посвідчували право власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] . а також копії інших документів, які були подані [PERSON] та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) для вчинення нотаріальної дії, а саме: посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м. 08.10.2005 року за реєстровим № 853 та зобов`язано нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 119, оф. 12: 1) копію документів, що підтверджують посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. факту укладання між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), який діяв від імені [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), як представник продавця, та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м. від 11.07.2016 за реєстровим номером № 5456 (запис про право власності від 11.07.2016 № 15338065); 2) копії документів, які посвідчували право власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] , а також копії інших документів, які були подані [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), який діяв від імені [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] для вчинення нотаріальної дії, а саме: посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м. від 11.07.2016 за реєстровим номером № 5456 (запис про право власності від 11.07.2016 № 15338065). В лютому 2019 р. Київською місцевою прокуратурою № 7, через канцелярію суду, подано відповідь на відзив позовної заяви та заперечення на заяву представника відповідача, в якій заперечили проти доводів відповідача. Мотивуючи тим, що як вбачається рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів та м. Києва» житловий будинок [ADDRESS] включено до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади (п. 424 додатку 8 до вказаного рішення). Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5069 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинок [ADDRESS] включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказаний будинок передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. З дня набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (з 19.06.1992) приватизація квартири [ADDRESS] не проходила. Рішення про приватизацію відповідним органом не приймалось, що підтверджується листом відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.05.2017 № 106- 25/198 (наявний в матеріалах справи). Крім того, за даними Київського міського бюро технічної інвентаризації квартира [ADDRESS] на праві власності за будь-ким не реєструвалась (лист КБТІ від 03.05.2017 № 062/14- 5162 (И-2017). У квартирі [ADDRESS] були зареєстровані та проживали громадяни [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до актового запису про смерть № 176 від 19.09.2006, [PERSON] помер у віці 75 років [INFO] . Відповідно до актового запису про смерть № 12800 від 28.07.2014, [PERSON] померла у віці 82 роки 27.07.2014. Таким чином, зазначена квартира є неприватизованою, перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва та нікому з часу смерті наймачів в установленому порядку не надавалась. Водночас, як установлено, відповідно до договору купівлі продажу квартири від 22.08.2008 № 853, [PERSON] відчужив на користь [PERSON] спірну квартиру. Згідно з п. 3 вказаного договору, відчужувана квартира нібито належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 08.10.2005 за реєстровим № 12011 та зареєстрованого у КП Київське міське бюро технічної інвентаризації 21.10.2005 у реєстрову книгу № д. 1681-11 за реєстровим № 3420. Надалі, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира 25.12.2015 зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.12.2015 за № 3126, укладеного з [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] відчужила спірну квартиру на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2016 за № 171 (запис про право власності від 27.05.2016 № 14702170). В останнє квартира [ADDRESS] була відчужена на користь [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2016 за реєстровим № 5456 (запис про право власності від 11.07.2016 № 15338065). Проте, за інформацією приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової від 08.02.2018, яка міститься в матеріалах справи, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за реєстровим № 12011 від 08.10.2005 нею не посвідчувався. Відповідь приватного нотаріуса Морозової С.В. оформлена відповідно до вимог Правил ведення нотаріального діловодства, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5, а тому. твердження представника відповідача про невідповідність цього документу вимогам законодавства є безпідставною. Крім того, відповідно до інформації КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 03.05.2017 № 062/14-5162 (И-2017), квартира [ADDRESS] на праві власності не реєструвалась. Оскільки договір купівлі-продажу від 08.10.2005 [PERSON] не укладався, останній не мав законних підстав щодо набуття права власності на спірну квартиру, а відтак право її подальшого відчуження. У свою чергу, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і не можливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не підставу його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставною виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. О Оскільки [PERSON] набув право власності на спірну квартиру у спосіб, не передбачуваний діючим законодавством, тому він та наступні набувачі ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) не були власниками квартири і не мають законних прав розпоряджатися нею. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У відзиві на позовну заяву представником відповідача наголошується, що перебіг позовної давності почався з моменту укладання договору купівлі- продажу квартири від 08.10.2005, який був зареєстрований у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 21.10.2005, а тому саме з цього моменту Київська міська рада мала бути обізнаною про вибуття майна з комунальної власності. Таке твердження представника відповідача є безпідставним. Право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення ЦК про набувальну давність (ст. 344 ЦК України). Тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК не застосовуються. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Ствердження представника відповідача про те, що Київська міська рада мала бути обізнаною про вибуття квартири із її власності з моменту реєстрації договору купівлі-продажу від 08.10.2005 у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, тобто від 21.10.2005, є безпідставними, оскільки, як вже зазначалось раніше, квартира [ADDRESS] на праві власності за будь-ким не реєструвалась. Таким чином, враховуючи те, що про виявлені порушення майнових інтересів територіальної громади міста Києва, в тому числі і про оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 08.10.2005 р., місцевій прокуратурі стало відомо лише в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016100070000103 від 06.01.2016 р. після витребування відповідних документів, про що повідомлену Київську міську раду, строки позовної давності прокурором та позивачем не допущено. В квітні 2019 р. Київською місцевою прокуратурою № 7, через канцелярію суду, подано додаткові пояснення, які є аналогічні позовній заяві та відповіді на відзив. Ухвалою від 22.08.2019 р. зупинено провадження у цивільній справі № 758/10055/17 за позовом Київської місцевої прокуратури №7, який виступає в інтересах Київської міської ради, до [PERSON] про витребування майна до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 587/430/16-ц за позовом Сумської місцевої прокуратури Сумської області до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки. Ухвалою від 04.11.2019 р. поновлено провадження у справі. В судовому засіданні 17.11.2020 р. залучено [PERSON] , як третю особу на стороні відповідача без самостійних вимог, щодо предмету спору. Ухвалою від 17.11.2020 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Короленка Т.Л. про зупинення провадження у справі. Ухвалою від 20.04.2021 р. заяву керівника Подільської окружної прокуратури Ходаківського С.П. про заміну позивача задоволено, замінено позивача - Київську місцеву прокуратуру № 7, виключивши його з числа осіб, що беруть участь у справі, на правонаступника - Подільську окружну прокуратуру міста Києва. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі та надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві обставинам. Третя особа, будучи у встановленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяв по суті справи та з процесуальних питань не подавала. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. 2.Мотивувальна частина. 2.1.Фактичні обставини, встановлені судом щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу. Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 86641265 від 10.05.2017 р., квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] . Відповідно до витягу з ЄРДР, що СВ Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12016100070000103 відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.01.2015 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, [PERSON] , [PERSON] та інші невстановлені особи, у невстановлений слідством час та місці шляхом обману, використовуючи підроблені документи заволоділи рядом об`єктів нерухомого майна на території м. Києва та Київської області. В межах даного кримінального провадження 03.02.2017 р. СВ Подільського УП ГУ НП в місті Києві було розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 ч. 2 КК України, за фактом того, що встановлено, що службові особи КП зловживаючи службовим становищем з метою отримання неправомірної вигоди для себе чи іншої фізичної сприяли у відчуженні з комунальної власності об`єктів житлової нерухомості на території м. Києві, що спричинили тяжкі наслідки, межах даного кримінального провадження 06.06.2017 р. СВ Подільського УП ГУ НП в місті Києві було розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч. 1 КК України, за фактом того, що [PERSON] 29.07.2016 р. в денний період часу знаходячись в приміщенні приватного нотаріуса КМНО Кударенко В.М. видаючи себе за власника земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер 8000000000:72:317:0014, яка розташована за адресою [ADDRESS] підробив офіційні документи, які посвідчуються приватним нотаріусом, а саме виконав підпис від імені [PERSON] , в заяві до нотаріального органу та в договорі купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, які посвідчила приватний нотаріус КМНО Кударенко В.М. від 29.07.2016 р. Вироком Подільського районного суду міста Києва від 07.07.2017 р. затверджено угоду від 30 червня 2017 року про визнання винуватості між прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 міста Києва Сезоновим Д.І. та обвинуваченим [PERSON] , згідно якого [PERSON] , [INFO] , визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, та призначено узгоджене сторонами покарання [PERSON] , [INFO] , у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів та м. Києва» житловий будинок [ADDRESS] включено до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади (п. 424 додатку 8 до вказаного рішення). Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5069 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» будинок [ADDRESS] включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказаний будинок передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Таким чином, квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, віднесена до сфери управління Подільської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно довідки КК «Центр комунального сервісу» № 77-1136 від 22.03.2017 р. встановлено, що у вказаній квартирі були зареєстровані громадяни [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з актового запису про смерть № 176 від 19.09.2006 р., виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції м. Києві від 29.03.2014 р., [PERSON] помер [INFO] та актового запису про смерть № 12800 від 28.07.2014 р., виданого відділом державної реєстрації смертей ГТУЮ у м. Києві від 02.08.2016 р., [PERSON] померла [INFO] . Згідно відповіді відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.05.2017 № 106- 25/198 з дня набрання чинності Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація квартири [ADDRESS] , не здійснювалась, рішення про приватизацію відповідним органом не приймалось. Як вбачається з матеріалів справи, що в ході здійснення досудового розслідування встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу квартири від 22.08.2008 № 853, [PERSON] відчужив на користь [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] , Згідно з п. 3 вказаного договору, відчужувана квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 08.10.2005 за реєстровим № 12011 та зареєстрованого у КП Київське міське бюро технічної інвентаризації 21.10.2005 у реєстрову книгу № д. 1681-11 за реєстровим № 3420. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.12.2015 № 3126 [PERSON] відчужив на користь [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] , згідно з п. 3 вказаного договору право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором-приватним нотаріусом Кударенко В.М., від 25.12.2015 р., Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 819150880000, індексний номер витягу: 50918955. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири 27.05.2016 за № 171 [PERSON] відчужила спірну квартиру пірну квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] , посвідчено приватним нотаріусом КМНО Пірієвою О.С. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2016 р. № 5456 [PERSON] , [PERSON] відчужили на користь [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] , посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., зареєстровано в реєстрі за № 5453, запис про право власності від 11.07.2016 № 15338065. Згідно відповіді Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.05.2017 № 106- 25/198 вбачається, що рішення про приватизацію відповідним органом не приймалось. Згідно інформації Київського міського бюро технічної інвентаризації від 03.05.2017 № 062/14- 5162, квартира [ADDRESS] на праві власності за будь-ким не реєструвалась. Крім того, з дня набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (з 19.06.1992) приватизація квартири [ADDRESS] не проходила, рішення про приватизацію відповідним органом не приймалось, що підтверджується листом відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.05.2017 № 106- 25/198. Як вбачається, згідно інформації приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової від 08.02.2018, вбачається, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за реєстровим № 12011 від 08.10.2005 нею не посвідчувався, крім того відповідь приватного нотаріуса Морозової С.В. оформлена відповідно до вимог Правил ведення нотаріального діловодства, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5. Таким чином, договір купівлі-продажу від 08.10.2005 [PERSON] не укладався, останній не мав законних підстав щодо набуття права власності на спірну квартиру, а відтак право її подальшого відчуження. Оскільки у [PERSON] відсутні законні підстави набуття права власності на спірне майно, а тому підстави для його відчуження, та подальша державна реєстрація правочинів стосовно цього майна за іншими набувачами не є самостійним підтвердженням прав особи на об`єкт нерухомості. Таким чином, квартира [ADDRESS] є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади міста Києва на вказане майно не припинялося. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири від 08.10.2005 р. № 12011, укладений на користь [PERSON] , щодо нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,3 кв.м слід визнати недійсним. 2.2.Фактичні обставини, встановлені судом щодо витребування майна. Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. Однак, у випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Оскільки договір купівлі-продажу від 08.10.2005 [PERSON] не укладався, останній не мав законних підстав щодо набуття права власності на спірну квартиру, а відтак право її подальшого відчуження. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на рухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і не можливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не підставу його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставною виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Указана позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 (реєстраційний номер 73968578). Таким чином, вимога заступника керівника Подільська окружна прокуратура міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування у [PERSON] квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 819150880000), загальною площею 30,3 кв м на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради є обґрунтованою. 2.2. Мотиви, з яких виходить суд при ухвалені рішення та застосовані норми права. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадів, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України та ст. 319 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Стаття 321 Цивільного кодексу України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 327 Цивільного кодексу України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді і управління цим майном здійснюється безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти. Визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. До компетенції рад віднесено питання прийняття рішень щодо розпорядження та правової природи комунального майна (п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35). Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, зазначила, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункти 38, 39). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови). Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) та від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22). У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43). Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19). Виникнення права власника (титульного володільця) на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Цією нормою передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як встановлено під час розгляду справи, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації віднесено будинок [ADDRESS] (п. 364 таблиці 6 (Будинки, які визнані непридатними для проживання, але не переведені в нежитловий фонд (мешканці відселені) додатку 7 до вказаного розпорядження). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п.85, 86). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається, у [PERSON] відсутні законні підстави набуття права власності на спірне майно, а тому підстави для його відчуження, та подальша державна реєстрація правочинів стосовно цього майна за іншими набувачами не є самостійним підтвердженням прав особи на об`єкт нерухомості. Таким чином, квартира [ADDRESS] є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади міста Києва на вказане майно не припинялося. Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 дійшла висновків, що сам факт незвернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів територіальної громади та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. Однак, у випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2020р., у справі № 372/266/15-ц та від 14 листопада 2018р. у справі № 183/1617/16 (пункт 94), власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання не тільки рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, але й договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право. Таким чином, суд, з урахуванням положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, вище зазначених правових позицій Верховного Суду, приходить до висновку, що вимоги позивача № 2 і № 4 підлягають задоволенню. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. 3. Щодо застосування строку позовної давності, заявленого стороною відповідача, суд дійшов такого висновку. Строки позовної давності (в цивільному процесі) встановлені в Главі 19 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України). І відповідно, строки позовної заяви починають обраховуватись з дати, коли позивач дізнався або мав дізнатись про порушення своїх прав (вчинення кримінального правопорушення). Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить 3 (три) роки. Саме в рамках 3 (трьох) років потерпіла особа має звернутись із позовної заявою у цивільному процесі, якщо позов не було подано в рамках кримінального процесу, і, щоб не програти справу через пропуск строків позовної давності. Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, стороною відповідача хибно трактовані вищевказані норми, адже вказані статті КПК України стосуються пред`явлення цивільного позову в межах кримінального провадження під час розгляду кримінальної справи по обвинуваченню особи, а відтак, суд відхиляє та не приймає до уваги доводи сторони відповідача про застосування строків позовної давності. 5. Висновки суду. З огляду на вказані положення та встановлені обставини, а також з урахуванням надання достатніх належних та допустимих доказів, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та заснованими на законі, а тому підлягають задоволенню. 6. Судовий збір. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 9 399,06 грн., сплачений Київською міською прокуратурою за платіжною інструкцією № 777 від 13.06.2017 р. при подачі позову. З урахуванням вищевикладеного, на підставі ст. ст. 256, 257, 261, 388, 1277 ЦК України, Закон України «Про прокуратуру», Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved