Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

Адвокат Щукіна Наталія Олегівна звернулась до суду в інтересах [PERSON] із позовною\~заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.03.1997 року між позивачем та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , який був зареєстрований на Універсальній Товарній Біржі «Віконт-Т».На момент укладання договору сторони керувались положеннями спеціального закоенодавстващодо укладання догволрів на товарній біржі. Договір був виконаний сторонами повністю. На даний момент виникла необхідність розпорядитись нерухомим майном тому у позивача виникла необхідність визнати договір купівлі-продажу дійсним. Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не дає позивачу можливості зареєструвати своє право власності. В зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 23.05.2024 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження. До судового засідання представник позивача адвокат Щукіна Н.О. не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглянути за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.03.1997 року на Універсальній Товарній Біржі «Віконт-Т» між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 18478 від 18.10.1997 року. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу нерухомого майна і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 3ст.\~334\~ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Факт здійснення сторонами своїх обов`язків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. Відповідно до п.13 постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~06.11.2009\~року №9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220\~ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, оскільки договір купівлі-продажу від 21.03.1997 року квартири [ADDRESS] було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved