Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач посилається\~на те,\~що їй,[PERSON] , на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 1455 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19.02.2024 року вона одна зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] (далі Відповідач) є її онуком, але його поведінка унеможливлює проживання в одному будинку. Позивач також зазначає, що ані вона, ані батьки відповідача не надавали йому згоди на проживання у спірному будинку. Крім того, відповідач постійно чинить сварки, кричить на весь будинок, використовуючи нецензурну лайку, вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, про що неодноразово викликалася поліція, що підтверджується терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серія АА № 359123 від 16.01.2024 року. Також, відповідач двічі відбував покарання за крадіжки, до сих пір виносить все майно позивача з будинку та продає, ніде не працює, пиячить та вчиняє сварки. Також позивач зазначає, що вона є пенсіонеркою відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 29.09.2011 року, має безліч хвороб, та хоче просто спокійно пожити у своєму будинку, без стресів, нецензурних слів та зі своїми речами. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд усунути перешкоди їй, [PERSON] , [INFO] , у користуванні власністю, шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , із домоволодіння [ADDRESS] . Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. У такій заяві представник позивача зазначає про повне підтримання позовних вимог, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 24.06.2024 року вирішено у відкрите судове засідання викликати свідків: [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст.\~280\~ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: реєстр № 3-320, виданого 07.04.2016 року Другою державною нотаріальною конторою та на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: реєстр № 3-321, виданого 07.04.2016 року Другою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 14095212 від 07.04.2016 року, [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] . Із матеріалів\~спарив вбачається,\~що [PERSON] \~ є пенсіонеркою відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 29.09.2011 року та має безліч хвороб, що підтверджується медичною довідкою сімейного лікаря, виписним епікризом із історії хвороби № 116/004424 та випискою з медичної картки стаціонарного хворого № 16491 від 15.05.2024 року. Матеріалами справи підтверджено, що згідно довідки № 1455 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб від 19.02.2024 року [PERSON] є одноособово зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Судом також встанолвено, що [PERSON] не давала згоди на проживання [PERSON] в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності. При цьому з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні відносини у зав`язку з тим, що останній вчиняє сварки, робить неможливим проживання у домоволодінні, звертається до неї з неповагою виключно нецензурною лексикою та чинить їй перешкоди у користуванні домоволодінням. Так судовим розглядом встановлено, що згідно інформаційного порталу Національної поліції від [PERSON] на лінію 102 надійшло два звернення: 1) 12.09.2023 року зареєстровано до єдиного обліку відділення поліції № 3 Дніпровського РУП за № 20907, за фактом вчинення громадянином [PERSON] домашнього насильства (складено адміністративний протокол серія ВАВ № 989654 від 15.09.2023 року за ч.1 ст. 173-2 КУпАП): 2) 16.01.2024 року зареєстровано до єдиного обліку відділення поліції № 3 Дніпровського РУП за № 1415, за фактом вчинення громадянином [PERSON] домашнього насильства (поліцейським винесено тимчасово заборонений припис № 359123 на 7 діб відносно гр.. [PERSON] ). Згідно Акту № 030-06-20, підписаним сусідами [PERSON] та [PERSON] та головою квартального комітету [PERSON] , 02.01.2024 року об 16 год. 15 хв. в приміщенні будинку [ADDRESS] , [PERSON] , зруйнував шафу навісну розміром 40*70 см, тумбу розміром 40*42 мм, що знаходились у ванній кімнаті, а після чого вчинив сварку з [PERSON] на подвір`ї будинку. Згідно Акту № 030-06-24, підписаним сусідами [PERSON] та [PERSON] та головою квартального комітету [PERSON] , 16.01.2024 року об 19 год. 30 хв. в приміщенні будинку [ADDRESS] , [PERSON] , зруйнував шафу на 3-й двері розміром 2,25 *1,7 м, прикро ватну тумбу розміром 40*42 мм в кімнаті 2шт., ліжко односпальне розміром 80*190 мм, що знаходилося в спальні, а також, розбив скло в вікні, яке знаходиться в вітальні, після чого вчинив сварку з [PERSON] на подвір`ї будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили суду, що позивач є її рідною бабусею відповідача, який проживає у її домоволодінні, постійно вчиняє сварки, кричить на весь будинок, використовуючи нецензурну лайку, вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, про що неодноразово викликалася поліція. Оскільки позивач наполягає на тому, що відповідач за такою адресою фактично постійно вчиняє сварки, робить неможливим проживання у домоволодінні, звертається до неї з неповагою виключно нецензурною лексикою та чинить їй перешкоди у користуванні домоволодінням, спільного господарства з позивачем не веде, не несе витрати з утримання такого приміщення, не зареєстрований та права власності у спірному домоволодінні немає, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір про виселення і такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст.317, ч. 1,2ст. ст.319,321\~ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, ст.\~383\~ЦК України та ст.\~150\~ЖК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Виходячи з порівняльного аналізу норм статтей383,321,391,405\~ЦК України та статтей64,150,156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статтей381,391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статтей 405 ЦК України, статтей64,150,156\~ЖК Української\~РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Згідно з ч.1ст.405ЦКчлени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається «Право користування чужим майном» (це правост.401\~ЦК називає сервітутом). Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім`ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту. Згідно зіст.401\~ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з п.4 ч.1ст.406ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов`язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо. Також відповідно до ст.\~71\~ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Одночасно із цим, ст.\~8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Також згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року(заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи право на житло у конкретному місці без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її позбавлення такого права буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що позивач набула право власності на вказане домоволодіння у відповідності до вимог чинного, на час такого набуття, законодавства. У той час як матеріалами справи підтверджено, що відповідач, не є власником такого житлового приміщення, та не є зареєстрованим за такою адресою як один з членів сім його власника. Одночасно із цим, наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушував правила співжиття з позивачем, застосовував психологічне насилля до позивача, та допускаючи псування приміщення у якому проживає, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. При цьому Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема попередження, відповідні заборонні приписи тощо виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення виникнення конфліктних ситуацій між сторонами. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі "Левчук проти України", заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. У пунктах 84-86 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява N 17496/19 вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах "Опуз" та "Талпіс").\~Стаття 116 ЖК УРСРє ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що заявник періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом. В даному випадку, матеріалами підтверджена обставина того, що позивач піддавалась з боку відповідача насильству психологічного характеру на території вказаного домоволодіння, у випадку проживання там відповідача на постійній основі вчиняються сварки та конфлікті ситуації. Суд вказує, що позивач є особою похилого віку, і вказана поведінка відповідача безпосередньо впливає на стабільність фізичного та психологічного стану позивача, і тому вона стосуються сфери їх приватного життя за змістом статті 8 Конвенції. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі "Левчук проти України", заява N 17496/19). У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Підсумовуючи наведене , з урахуванням встановлених судом обставин, зокрема обставин того, що спірне домоволодіння на праві приватної власності належить виключно позивачу і вона не дає згоди на проживання у ньому відповідача, оскільки він систематичним порушенням правил соціального співжиття та вчиненням домашнього насильства, робить неможливим для інших проживання із ним на території одного домоволодіння, суд, з метою запобігти подальших випадків насильства щодо позивача, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом. Оцінюючи позбавлення права користування вказаним відповідачем таким житлом з на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення переслідує легітимну мету, та буде відповідати позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист позивачів від домашнього насильства. Таким чином, вказана вимога позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. \~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до приписів\~\~ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved