Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , 19 грудня 2023 року звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] безпідставно отримані кошти в розмірі 320000 грн 00 коп. та судові витрати по справі 3200 грн сплаченого судового збору. Вимоги обґрунтував тим, що домовився з [PERSON] про укладення договору суборенди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області та Федірківської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області. В рахунок оплати за суборенду земельних ділянок за 2023-2024 роки, [PERSON] отримала від нього грошові кошти в розмірі 320000 грн, про що 14 березня 2023 року особисто написала розписку. Однак, при збиранні документів для оформлення договорів суборенди земельних ділянок виявилося, що орендарями земельних ділянок є не [PERSON] , а її колишній чоловік [PERSON] та її син [PERSON] . Вказане унеможливлює укладення договорів суборенди земельних ділянок. Відповідач повідомила, що не користується на праві оренди будь-якими земельними ділянками. На вимогу про повернення грошових коштів, отриманих нею без законних на те підстав, остання не реагує, повертати кошти не збирається, через що він вимушений звернутися до суду зі вказаним позовом. Так, суборенда землі це передача земельної ділянки її користувачем (орендарем) іншій особі в користування на певний строк та на умовах, погоджених з орендодавцем. Такі відносини оформляються відповідним договором. Відповідно до ст.8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. У разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. За згодою сторін договір суборенди земельної ділянки посвідчується нотаріально. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов?язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов?язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов?язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов?язаннях. Натомість для кондикційних зобов?язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов?язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов?язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Відповідач, не будучи користувачем (орендарем) земельних ділянок, не мала права передавати їх в суборенду та отримувати кошти за їх користування суборендатором, про що його не повідомила, а гроші отримала безпідставно. Отримана нею сума коштів підлягає поверненню відповідно до ст.1212 ЦК України. Відповідачем, 19 січня 2024 року на позовну заяву подано відзив, в якому вона просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог та вказала, що у користуванні її сина, [PERSON] знаходяться земельні ділянки, котрі надані йому в оренду, а де-які належать йому особисто, в загальному розмірі 32 га. Поскільки [PERSON] перебуває за кордоном, його повноваженнями займався його батько, [PERSON] . За станом здоров?я та його переїздом за іншим місцем проживання, ці повноваження перейшли до неї (посвідчена довіреність на укладення договорів оренди, суборенди та дострокове розірвання договорів оренди). Так як обробляти земельні ділянки вона не має можливості, за віком та за станом здоров?я, вирішила достроково розірвати договори оренди земельних ділянок з орендодавцями. Але [PERSON] , який є її сусідом (проживають в одному будинку по [ADDRESS] ) начебто допомагаючи їй (бо знав, що перед від?їздом [PERSON] спалив склад, який теж належить її синові, [PERSON] , а для його ремонту їй потрібні гроші), запропонував взяти в оренду та суборенду ці земельні ділянки, які перебувають в оренді та у власності її сина, оскільки строки договорів оренди землі ще не закінчуються. За домовленістю, яка відбулася між нею та [PERSON] у 2022 році, останній особисто взяв в оренду та суборенду у [PERSON] строком на два роки земельні ділянки площею 32 га. Про зазначене свідчить наявна у неї розписка написана позивачем особисто. Протягом 2023 року [PERSON] користувався земельними ділянками, отримував прибуток, на її вимоги про переоформлення земельних ділянок не реагував, говорив, що розберемося, і зрозуміло чому (в плани [PERSON] не входили розрахунки за орендну плату з орендодавцями та податки з них), поскільки договори оренди землі укладалися з її сином [PERSON] , то відповідно до цих договорів з тієї суми яку він дав за 2023 рік - 160000 грн 00 коп., вона сплачувала орендну плату в розмірах і по 20000 грн 00 коп. і по 25000 грн 00 коп. орендодавцям за орендовані земельні ділянки та податки з них. Оскільки повідомлення про сплату податків надходять власникам земельних ділянок, вона особисто передавала їм грошові кошти для сплати податків, а зараз вони не малі. Зазначені обставини є підставою для відмови в задоволені позову. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснив, що за домовленістю з відповідачем, взяв у неї в суборенду строком на 2 роки, 2023-2024 роки 32 га землі. У 2023 році використовував повністю 32 га, а у 2024 році [PERSON] розірвано договори оренди з власниками 8 га землі. Таким чином у нього у користуванні залишилося 24 га. Цибульській він заплатив 320000 грн 00 коп за 32 га землі, не знав, що особисто у неї немає в оренді земельних ділянок та вона взагалі до них ніякого відношення не має. Довіряв [PERSON] так як вони сусіди, передав гроші та почав користуватися земельними ділянками, договори суборенди мали б укласти пізніше, але виявлилося, що вона навіть не мала права розпоряджатися земельними ділянками та отримувати кошти за їх користування. Довіреність у неї була відсутня. Відповідач у судовому засіданні вважала позов безпідставним, вказала, що земельні ділянки, які вона передала [PERSON] , всього 32 га, належать її сину, деякі перебувають у нього в оренді. Син наразі за кордоном, а вона має довіреність від нього щодо земельних ділянок. [PERSON] передав їй грошові кошти в сумі 320000 грн та користувався цими земельними ділянками в 2023 році, у 2024 році користується 24 га земельних ділянок, оскільки 8 га землі обробляють власники. Вона йому нічого не винна, оскільки він користується землею, до того ж не сплачував податок на землю, то ж з отриманих коштів вона частину використала на сплату податків. Грошові кошти, які вона отримала від позивача набуті нею не безпідставно, а за передання позивачу в користування земельних ділянок, які перебувають у її сина в оренді. Передання в користування [PERSON] землі відбулося зі згоди її сина, за їх домовленістю. [PERSON] сам не бажає укладати договори оренди та суборенди, хоч користується земельними ділянками і отримує прибуток. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 березня 2023 року [PERSON] власноруч написала та підписала розписку, в якій вказала, що отримала від [PERSON] плату за суборенду земельних ділянок за 2023 -2024 роки в сумі 320000 грн 00 коп. Написання розписки та отримання грошових коштів у вказаній сумі відповідачем під час судового розгляду не оспорюється. Долучені позивачем до матеріалів справи договори оренди землі від 27 грудня 2018 року, 15 квітня 2021 року, 21 жовтня 2018 року вказують на те, що [PERSON] (чоловік відповідача) на момент написання [PERSON] розписки про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 320000 грн за суборенду земельних ділянок мав в оренді 8,4101 га землі, а [PERSON] (син відповідача) - 12,6698 га землі. Поряд з цим, відомостей, що відповідачу на праві власності чи праві оренди належали у 2023 році та належать у 2024 році земельні ділянки суду не надано. Відповідачем на обгрунування своїх заперечень суду надано наступні документи. Заяву [PERSON] від 26 січня 2024 року, справжність підпису, в якій засвідчено консулом Генерального консульства в Сан-Франциско США, в якій [PERSON] повідомив, що ним було обговорено та погоджено з [PERSON] питання про надання йому в суборенду орендованих ним земельних ділянок, які знаходяться в межах Знам?янського та Світловодського районів Кіровоградської області строком на два роки (2023-2024), що підтверджується розпискою, наданою йому [PERSON] . За домовленістю [PERSON] зобов?язувався надати оплату за два роки одним платежем в розмірі 320000 грн, що складає 160000 грн на рік його матері [PERSON] (оскільки він перебуває за кордоном). Про дату та час оформлення договорів [PERSON] зобов?язувався повідомити йому додатково. Рішення про переоформлення договорів від [PERSON] не надходило. На вимогу [PERSON] про переоформлення договорів [PERSON] не реагував. На даний час [PERSON] користується земельними ділянками, отримує прибуток, але без договорів оренди та суборенди. Виплати орендодавцям по договорам оренди та податки з них сплачує [PERSON] з отриманих нею коштів. Довіреність від 01 лютого 2024 року посвідчену консулом Генерального консульства в Сан-Франциско США, відповідно до якої [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з усіма необхідними повноваженнями в усіх без винятку установах, організаціях та підприємствах, незалежно від формт власності та підпорядкування, з питань користування наданими йому в оренду земельними ділянками, вносити зміни до договорів оренди земельних ділянок, уклдати від його імені договори оренди та суборенди землі чи достроково їх припиняти, отримувати орендну плату за 2023-2024 орендні роки. Розписку від 14 вересня 2023 року за підписом [PERSON] , в якій вказано, що [PERSON] взяв у [PERSON] в оренду та суборенду земельні ділянки 32 га, в тому числі земельну ділянку [PERSON] строком на 2 роки (на 2023-2024 роки). Написання вказаної розписки позивачем не оспорюється. Розписку [PERSON] та [PERSON] з якої вбачається, що вони отримали від [PERSON] , представник [PERSON] , гроші в сумі 40000 грн за оренду земельних ділянок та задаток 8000 грн за 2023 рік, в подальшому претензій не мають. Отже, на підставі зібраних у справі доказів, пояснень сторін, судом встановлено, що позивач 14 березня 2023 року передав відповідачу грошові кошти в сумі 320000 грн як оплату за суборенду земельних ділянок за 2023-2024 роки, загальною площею 32 га. Договори суборенди на час передання грошових коштів не укладалися і не укладені до цього часу. Земельні ділянки на праві оренди належать сину відповідача та між ним і позивачем відбулася домовленість про передання останньому в суборенду земельних ділянок загальною площею 32 га строком на 2 роки, 2023 -2024 роки. Грошові кошти за суборенду 32 га землі були передані матері орендаря за розпискою, так як він на той час знаходився за межами території України. При цьому довіреності на укладення договорів оренди, суборендти та отримання грошових коштів за оренду, суборенду землі на час передання позивачу у користування земельних ділянок як і отримання від нього грошових коштів, відповідач не мала. Протягом 2023 року позивач використовував всі 32 га землі [PERSON] , а у 2024 році користується лише 24 га землі, з незалежних від нього обставин (власники землі обробляють її самостійно). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до частини першої статті 8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження №12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Передбачений статтею 1212\~ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83\~ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. З огляду на те, що позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 320000 грн 00 коп. як оплату за суборенду землі загальною площею 32 га за 2023-2024 роки, тобто за два роки, при цьому у 2023 році позивач користувався всією площею земельних ділянок, а у 2024 році використовує фактично лише 24 га землі, з назалежних від нього обставин, суд вважає, що він має право вимагати від відповідача повернення грошових коштів в сумі 40000 грн сплачених ним на користь останньої за суборенду 8 га землі, які ним фактично не використовуються у 2024 році. Відтак, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 40000 грн як сума безпідставно набутих грошових коштів. Підстави для задоволення решти позовних вимог на суму 280000 грн. відсутні. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання даного позову до суду пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 400 грн\- (40000 грн сума, що стягується х 3200 грн сплаченого судового збору/320000 грн ціна позову).

Outcome: partial