Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно у вигляді 153/1000 частки квартири [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] його матері [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно у вигляді 153/1000 частки квартири [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [INFO] його брата [PERSON] ; витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] 306/1000 частки квартири [ADDRESS] . Позивачем було зазначено, що право власності на успадковане ним майно вибуло з його володіння до сторонніх осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] незаконно, поза його волі, на підставі договорів дарування. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2023 року у задоволенні заяви [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено в повному обсязі. 04 грудня 2023 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] адвоката Бороденко М.С. надійшли письмові пояснення, в яких просив задовольнити позовні вимоги. 05 грудня 2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Бороденко Михайло Сергійович звернувся до суду з заявою про проведення судового засідання, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. 26 лютого 2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Бороденко М.С. звернувся з заявою про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Одеської міської ради. Також, представником подано клопотання про витребування доказів. 26 лютого 2024 року представником позивача [PERSON] адвокатом Бороденко М.С. подано до суду заяву про зміну предмету та доповнення підстав позову. Позивач з урахуванням змін, просив витребувати у [PERSON] на користь Одеської міської ради 306/1000 частки квартири [ADDRESS] , повернути в комунальну власність 306/1000 частки квартири [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право користування на 1 кімнату пл. 24,6 кв. м. в загальній квартирі [ADDRESS] частки квартири [ADDRESS] . Позивачем було зазначено, що спірне майно вибуло з комунальної власності до володіння сторонніх осіб на підставі незаконної приватизації та подальшого укладання договорів дарування, внаслідок чого він втратив право користування таким майном. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.02.2024 року залучено до участі у справі Одеську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні позивача. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.02.2024 року витребувано від Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі, державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі Арабаджи К.Г. докази по справі. 05 квітня 2024 року до суду з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшли витребувані копії документів. 15 серпня 2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Бороденко Михайло Сергійович звернувся до суду з заявою про проведення судового засідання, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Проти прийняття заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки до суду не повідомила. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки до суду не повідомила. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив. Третя особа: Одеська міська рада в судове засідання не з`явилася, про дату час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки до суду не повідомила. Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2\~ст. 43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1\~ст.44 ЦПК України\~учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 липня 2020 року є сином [PERSON] (в подальшому [PERSON] відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 31.10.1975 р.). Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.09.1975 року шлюб між громадянином [PERSON] і громадянкою [PERSON] розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 1957 року серпня місяця 14 числа зроблено запис за № 370. В подальшому, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , громадянин [PERSON] та громадянка [PERSON] уклали шлюб 31.10.1975 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 1975 року жовтня місяця 31 числа зроблено запис за № 774. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища дружині [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.09.1980 року [PERSON] народився [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про народження 1964 року вересня місяця 23 числа зроблено запис за № 2573. Батьки: Батько [PERSON] , мати [PERSON] . Так, судом з`ясовано, що позивач [PERSON] є братом [PERSON] , [INFO] . Згідно з підпунктом 25 пункту ж) розділу І рішення Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 19.07.1985 року № 370 «Питання житлово-квартирного сектору» задоволено клопотання ЖЕО та видано службове посвідчення [PERSON] на склад сім`ї 3 людини (вона, син Флеринський, син [PERSON] ) на 2 кімнати, пл. 24,6 кв.м в комунальній квартирі [ADDRESS] ), як пропущену в розписній частині рішення № 320 від 05.07.85 р. (Р-8,п-112). В підпункті 4 пункту ж) розділу І рішення Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 01.12.1988 року № 650 «Питання житлово-квартирного сектору» відкрито особовий рахунок гр. [PERSON] на 1 кімнату пл. 24,6 кв.м. в загальній квартирі [ADDRESS] , на підставі ст. 125/3 ЖК УСС, сім`я 4 людини (вона, син [PERSON] , син - [PERSON] , племінник [PERSON] (Р-8,П-42) Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.07.1993 року [PERSON] померла [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть 1993 року липня місяця 07 числа зроблено запис за № 6127. Заповіту після померлої не залишилося. Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19.03.1998 року [PERSON] помер [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть 1998 року березня місяця 19 числа зроблено запис за № 2269. Заповіту після померлого не залишилось. В подальшому, третя особа по справі [PERSON] (племінник матері позивача) звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про позбавлення позивача права користування квартирою. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2018 року по справі №522/13164/17 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом відмовлено повністю. Постановою Одеського апеляційного суду від 19.12.2019 року по справі № 522/13164/17 залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також, 18.06.2019 року третя особа по справі [PERSON] (племінник матері позивача), після відмови у задоволені його позову Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2018 року по справі №522/13164/17, повторно звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про позбавлення позивача права користування квартирою. Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 року по справі №522/10385/19 відмовлено в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про позбавлення права користування квартирою. В подальшому, за результатами оскарження [PERSON] рішення Приморського районного суду від 03.12.2019 року постановою Одеського апеляційного суду від 15.06.2020 року по справі № 522/10385/19 скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року й ухвалено нове рішення, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] , про позбавлення права користування квартирою. Визнано [PERSON] , 1955 року народження, таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Надалі, постановою Верховного Суду від 03.05.2022 року по справі № 522/10385/19 задоволено частково касаційну скаргу [PERSON] , постанову Одеського апеляційного суду від 15.06.2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Одеського апеляційного суду від 23.03.2023 року по справі №522/10385/19 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, змінено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року та викладено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини вказаної постанови, а в частині позбавлення [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] рішення Приморського районного суду м. Одеси залишено без змін, а саме відмовлено в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування квартирою. Разом з тим, розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 55 від 19.02.2021 року «Про взяття на квартирний облік та надання житлової площі громадянам» закрито особовий рахунок [PERSON] на 1к. х 24,60 кв.м., в зв`язку зі смертю. Відкрито особовий рахунок племіннику [PERSON] , на одну кімнату житловою площею 24,60 кв.м, комунальної квартири [ADDRESS] , на склад родини в 1 особу. 29.06.2021 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради уклала з [PERSON] на спірне майно, договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду. За розрядженням органу приватизації від 06.08.2021 р. № 251332 задоволено прохання наймача [PERSON] та передано квартиру за адресою [ADDRESS] в приватні спільну (часткову) власність. Департамент міського господарства Одеської міської ради 06.08.2021 року видав [PERSON] свідоцтво № [NUMBER] про право власності на житло, згідно з яким останній є власником 306/1000 приміщення квартири спільного заселення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 жовтня 2021 року зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі довідки КП «Міське агентство з приватизації житла» № 228 від 10.09.2021, свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 06.08.2021 та розпорядження органу приватизації № 251332 від 06.08.2021. Відповідно до договору дарування від 08 жовтня 2021 року N 3-352 [PERSON] (чоловік) подарував [PERSON] (дружина) 306/1000 часток квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 08 жовтня 2021 року N 3-353 [PERSON] (мати) подарувала [PERSON] (донька) 306/1000 часток квартири [ADDRESS] . Право комунальної власності, у тому числі на житловий фонд, є таким, що виникло та існує в силу Закону України «Про власність», Постановою Кабінету Міністрів № 311 від 05.11.1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Цивільного кодексу України. Стаття 128 Цивільного кодексу Української РСР визначала загальне правило, за яким перехід права власності пов`язувався з моменту передачі. При цьому обов`язок власника зареєструвати право власності на нерухоме майно у період до набуття чинності Цивільного кодексу України від 16.01.2003 не впливав на існування статусу власника нерухомого майна та притаманних такому власнику правомочностей у спірних правовідносинах. Враховуючи, що спірне майно було передано у комунальну власність на початку 2000 років під час розмежування загальнодержавного майна, діюче на той час законодавство не визнавало обов`язковим проведення державної реєстрації права власності на таке майно. Згідно з положеннями частини першої статті 35 Закону України «Про власність» чинного на той час об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. Згідно зі статтею 51 Житлового кодексу Української РСР в редакції чинній на той час жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. За статтею 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Судом встановлено, що спірна квартира була надана матері позивача на підставі рішення Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 19.07.1985 року № 370 «Питання житлово-квартирного сектору» на склад сім`ї 3 людини (вона, син Флеринський, син [PERSON] ). За статтею 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Судом встановлено, що за рішенням Виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 01.12.1988 року № 650 «Питання житлово-квартирного сектору» відкрито особовий рахунок гр. [PERSON] на 1 кімнату пл. 24,6 кв.м. в загальній квартирі [ADDRESS] , на підставі ст. 125/3 ЖК УСС, сім`я 4 людини (вона, син [PERSON] , син - [PERSON] , племінник [PERSON] ). Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про власність», наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Відповідно до частини третьої статті 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно з частиною першою статті 5 цього Закону до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Отже, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною. Судом встановлено за повідомленням Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» [PERSON] з 01.12.1988 по 06.07.1993 року щодо приватизації 1 кімнати пл. 24,6 кв.м. в загальній квартирі [ADDRESS] не зверталась. Згідно з інформаційною довідкою Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса зі Спадкового реєстру (спадкової справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) щодо майна померлої [INFO] [PERSON] інформація відсутня. Відповідно до статті 106 Житлового кодексу Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Судом встановлено, що після смерті наймача [PERSON] позивач не звертався щодо закріплення житлової площі та переоформлення особового рахунку на спірне майно у зв`язку із смертю матері, проте продовжив користуватися спірним майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент виникнення спірних правовідносин 1 кімнати пл. 24,6 кв.м. в загальній квартирі [ADDRESS] належала до державного житлового фонду. Статтею 345 Цивільного кодексу України визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, постановою Верховного суду від 03.05.2022 року по справі № 522/10385/19 постанову Одеського апеляційного суду від 15.06.2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про позбавлення права користування квартирою було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Одеського апеляційного суду від 23.03.2023 року по справі № 522/10385/19 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, змінено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року та викладено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини вказаної постанови, а в частині позбавлення [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] рішення Приморського районного суду м. Одеси залишено без змін, а саме відмовлено в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування квартирою. Єдиною правовою підставою, на підставі якої спірна квартира вибула з законного користування позивачем є постанова Одеського апеляційного суду від 15.06.2020 року по справі № 522/10385/19, яка як встановлено під час судового розгляду, скасована постановою Верховного суду від 03.05.2022 р., а отже відповідно скасовано і підставу, за якої [PERSON] в подальшому набув права власності на спірну квартиру шляхом приватизації, внаслідок чого квартира вибула з комунальної власності. В постанові від 05.04.2017 року по справі № 6-1534цс16 Верховний Суд України зазначив, що «… якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення». Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 29.05.2019 у справі № 668/9978/15-ц, постанові від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц, а також постановах Верховного Суду, зокрема, постанові від 13.06.2018 у справі № 752/10760/13, постанові від 01.03.2019 у справі № 635/1677/17, постанові від 06.11.2019 у справі № 643/9788/13-ц. У силу принципу «Nemo plus iures transferre potest quam ipse habet» («Ніхто не може передати більше прав, ніж має сам»), у даному випадку не виникає право власності у майбутніх набувачів спірного майна. Оскільки, спірна квартира вибула не у встановлений законом спосіб з комунальної власності, а саме: шляхом незаконної її приватизації [PERSON] , то відповідно до моменту її неправомірного відчуження вона належала до державного житлового фонду (комунальної власності) та була у користуванні позивача як члена сім`ї наймача квартири. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з статтею 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування. Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право користування 306/1000 частки квартири [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги про витребування спірного майна у відповідача суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини третьої статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом встановлено, що відповідач безвідплатно набув право власності на спірне майно на підставі Договору дарування від 08.10.2021 року № 3-353. Частинами першою та другою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постанові від 15.06.2021 року по справі N 916/585/18 (916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 Цивільного кодексу України). Постановою Верховного Суду від 15.02.2022 року по справі N 911/3034/15 (911/3692/20) виснувано, що у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі N 925/1351/19). Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до висновків, викладених в Постанові Пленуму ВССУ N 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.02.2021 у справі N 925/642/19 виснувала, що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі N 183/1617/16 (п. п. 85, 86), від 21.08.2019 р. у справі N 911/3681/17 (п. п. 38. 39), від 1 та 15.10.2019 р. у справах N 911/2034/16 (п. 46) та N 911/3749/17 (п. п. 6.25, 6.26), від 19.11.2019 р. у справі N 911/3680/17. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі N 183/1617/16 звернуто увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі N 653/1096/16-ц). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі N 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387 та 388 Цивільного кодексу України. Отже, власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Втручання в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь інших осіб загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Усталена практика ЄСПЛ (наприклад, рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати, аналізуючи сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) можна вважати пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до частини статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З огляду на висновки, викладені в Постанові Пленуму ВССУ N 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суд зазначає, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Установивши в цій справі, що приватизація квартири [ADDRESS] частки квартири [ADDRESS] була проведена без врахування прав та законних інтересів позивача (постанова Одеського апеляційного суду від 15.06.2020 року про визнання позивача таким що втратив право користування спірним майном скасована Постановою Верховного суду України від 03.05.2022 р.), а позивач, в свою чергу, не знав та відповідно не давав згоди на приватизацію житла [PERSON] , а Одеська міська рада жодних дій, передбачених чинним законодавством, для відчуження квартири на користь відповідача не здійснювала, спірна квартира вибула з комунальної власності поза волею її власника шляхом відчуження вказаного майна за договором дарування, тобто набуте відповідачем безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц, постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі N 761/17557/15-ц). Суд вважає за необхідне зазначити, що вибуття майна з комунальної власності поза волею територіальної громади унеможливлює в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування, позивача. Крім того, судом при розгляді справи взято також до уваги, що позивач не був стороною оспорюваних правочинів. На останню набувачку квартири не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар з огляду на безоплатність набуття нею права власності на спірну квартиру, яка вибула з власності територіальної громади у незаконний спосіб. Зазначене свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідача, яка набула це майно безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. Втручання у право власності відповідача не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Розглянувши сукупно позовні вимоги позивача, а також з огляду на висновки Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ, що були викладені у постанові Пленуму N 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», врахувавши, що позивачем заявлено позовну вимогу про витребування майна на користь належного власника в порядку встановленому ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України суд вважає, що позовні вимоги щодо витребування спірного майна у відповідача слід задовольнити з метою захисту порушеного права власності територіальної громади м. Одеси та відповідно право користування позивача таким майном. Водночас, суд приходить до висновку, що враховуючи те, що належним способом захисту порушеного права власності в цій ситуації є витребування майна від нинішнього володільця шляхом пред`явлення віндикаційного позову, позовні вимоги позивача про повернення в комунальну власність 306/1000 частки квартири [ADDRESS] не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі N 761/42030/21). Рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також підставою для скасування попередньої реєстрації на підставі ст. ст. 19, 27 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Зазначена судова практика Великої Палати Верховного Суду (постанови від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18, від 22 червня 2021 року у справі N 200/606/18, від 08 листопада 2023 року у справі N 607/15052/16-ц) є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи. Згідно з ч.1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частинами 1-3, 5\~статті 263\~ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач є доведеними, а відповідачем вони не спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння слід задовольнити.

Outcome: partial