Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Баринова Людмила Геннадіївна, до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та визначення частки у житловому будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому посилалась на те, що у серпні 2023 року дізналась про наміри відповідача [PERSON] здійснити відчуження вказаного будинку. 06 лютого 2024 року позивачка [PERSON] , представник позивачки [PERSON] , уточнили позовні вимоги, посилаючись на те, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, у справі № 233/1057/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права власності на частку у спільному майні відмовлено у повному обсязі, просили суд поновити строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, визнати за позивачкою [PERSON] права власності на ідеальну долю в розмірі частки у житловому будинку, розташованому в [ADDRESS] , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнути з відповідача судові витрати. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] , у своєму відзиві вказували, що оскільки позивачка посилається на карантин та на військовий стан у зв`язку із військовою агресією РФ проти України, які були запроваджені починаючи з березня 2020 року (карантин) та з 24 лютого 2022 року (військовий стан), а ці чинники виникли через більш ніж рік після спливу строку позовної давності (яка закінчилися у грудні 2018 року) враховуючи також факт подання 08 грудня 2015 року аналогічного позову до Костянтинівського міськрайонного суду, вважають, що позивачкою не надано належних обґрунтувань пропуску строку позовної давності, а тому просили у задоволені позову відмовити на підставі статті 267 Цивільного процесуального кодексу України. В судове засідання позивачка [PERSON] , представник позивачки [PERSON] , не з`явились, надавши заяву з проханням вирішити справу за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином суд ухвалив рішення за відсутності учасників процесу, повідомлених належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про можливість часткового задоволення поданого позову позивачки [PERSON] , виходячи з наступного вмотивування. Судом було встановлено, що сторони по справі, [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі, який 10 січня 1987 року було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 23 (а.с. 27), який було згодом розірвано рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 листопада 2012 року (а.с 29). Позивачка [PERSON] 19 червня 2019 року зареєструвала шлюб в Бахмутському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 45, змінивши прізвище на « [PERSON] » (а.с. 17). В період шлюбних відносин подружжям був придбаний будинок, розташований по [ADDRESS] (загальна площа 34, 3 кв. м.), який належить в цілому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2003 року, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 3-651 (а.с. 30-31). Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 7433182 від 06 червня 2005 року, житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 51,7 кв.м. з надвірними будівлями належить [PERSON] на праві приватної власності, частка 1/1 (а.с. 32). Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Отже, спірне нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як подружжя, яке було набуте спільно за час їх перебування у шлюбі. За ч. 1 ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ч. 2 ст. 370 ЦК в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. В частині доводів відповідача про необхідність застосування до вимог позивачки [PERSON] строку позовної давності, суд вказує, що відповідно до п. 15 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). При цьому відповідач та його представник обраховують цю дату з Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тому неподання позову про поділ майна до спливу 3-х років з дня розірвання шлюбу за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не свідчить про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 листопада 2019 року по справі № 203/304/17. Таким чином суд зауважує, що строки звернення до суду із позовом [PERSON] не були нею пропущені, оскільки в момент розірвання шлюбу між сторонами у 2012 році у сторін не було спору щодо набутого у шлюбі майна, що підтверджується рішенням суду від 28 листопада 2012 року про розірвання між ними шлюбу (а.с. 29). Згідно рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у справі № 233/1057/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права власності на частку у спільному майні, у задоволені позовних вимог було відмовлено у повному обсязі (а.с. 46-47). Згідно ухвали Апеляційного суду Донецької області рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області було залишено без змін (а.с. 48-49). При цьому суд у своєму рішенні підтвердив статус спірного майна як об`єкта права спільної сумісної власності позивача та відповідача, як подружжя. Таким чином, за час, що минув, правовий статус спірного майна не змінився. Дійсно, у грудні 2015 року позивачка зверталась до Костянтинівського міськрайонного суду із позовом до відповідача про визнання права власності та виділ частки майна, що є сумісною власністю подружжя. Але ухвалою судді у справі №233/6702/15-ц від 10 грудня 2015 року дану позовну заяву, як таку, що не відповідала вимогам ст.119 ЦПК України, було залишено без руху, позивачу був наданий строк для усунення недоліків. Згідно ухвали суду від 29 грудня 2015 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та виділ частки майна, що є сумісною власністю подружжя вважати неподаною та повернути позивачеві. Відповідно до ч. 7 ст.185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. Натомість, лише після того, як позивачка у серпні 2023 року дізналась про наміри відповідача [PERSON] здійснити відчуження вказаного будинку, нею було подано в передбачені законом строки позов до суду про визнання за нею права власності на 1/2 (одну другу) частки у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Зазначені обставини відповідачем не спростовані. З наведених вище міркувань вимога позивачки згідно уточнених позовних вимог про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, - є хибною і задоволенню не підлягає. Отже,

Outcome: partial