Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-25 00:00:00

27.12.2023 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , яка діє як законний представник малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому, з урахуванням редакції позовної заяви від 05.03.2024 року, ухвали суду із занесенням до протоколу судового засідання від 23.04.2024 року, позивач просить суд: - визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстроване місце проживання і відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач зазначила, що відповідачі є її правнуками, проживають окремо від неї, не ведуть з нею спільного господарства, вони не є членами її сім`ї, відповідно до житлового законодавства України, втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Крім того, позивач наголосила, що за зареєстрованим місцем проживання відповідачі не мають майна, яке б належало будь-кому з них, та між позивачем та законним представником відповідачів немає домовленості про те, що відповідачі будуть зберігати право користування житловим приміщенням, за адресою їх зареєстрованого місця проживання. Реєстрація місця проживання відповідачів за вказаною адресою перешкоджає позивачу у здійсненні права власності на вказане житлове приміщення. Тому позивач звернулась до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідачі в особі їх законного представника не подали до суду відзив на позовну заяву. Третя особа подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідно до положень ст. 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спорів, зокрема, про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. До органу опіки та піклування не звертались з питання надання до суду письмового висновку щодо доцільності/недоцільності визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Тому сформувати думку щодо доцільності/недоцільності визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням орган опіки та піклування не може. Під час судового засідання позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України, судом з метою визначення підсудності було зроблено запит до Єдиного державного демографічного реєстру. Відповідно до відповіді №389123 від 01.01.2024 року, з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відповідей №389122, №389121, № 389120 від 01.01.2024 року, з Єдиного державного демографічного реєстру, відомості про зареєстроване місце проживання відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - відсутні. 02.01.2024 року на виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом направлено запити до органу реєстрації місця перебування та місця проживання осіб, у відповідь на який 25.01.2024 року надійшла інформація з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС щодо місця проживання відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . 02.01.2024 року на виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом направлено запити до органу реєстрації місця перебування та місця проживання осіб, у відповідь на який 25.01.2024 року надійшла інформація з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС щодо місця проживання законного представника малолітніх - [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] з 21.01.2020 року по 04.01.2023 року. Позовна заява не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, тому ухвалою суду від 06.02.2024 року була залишена без руху з наданням позивачу п`ятиденного строку для усунення недоліків. 05.03.2024 року позивач усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 08.03.2024 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 23.04.2024 року було задоволено клопотання представника третьої особи про заміну найменування третьої особи та змінене найменування третьої особи: з Управління-служба у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради на орган опіки та піклування - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 03.06.2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 26.08.2024 року з`явилась позивач, інші учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Відповідачі в особі їх законного представника не повідомили суд про поважні причини повторного неприбуття у судові засідання, призначені на 15.07.2024 року, 26.08.2024 року, та не подали відзив на позовну заяву. Третя особа не повідомила суд про причини неприбуття у судове засідання, будь-яких заяв чи клопотань щодо участі у судових засіданнях на адресу суду не надсилала. Суд, заслухавши думку позивачки, яка не заперечувала проти розгляду справи в порядку заочного розгляду, на підставі положень ст. ст. 128, 223, 280-283 ЦПК України розглянув справу за відсутності інших учасників справи в порядку заочного розгляду за наявними у справі письмовими доказами. Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення позивача по суті спору, дослідив наявні в матеріалах справи письмові докази, заслухав заключне слово позивача, та 26.08.2024 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрована, проживає у ній. Це підтверджується копіями: свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.03.2012 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі: довідки ОК «ЖБК №56» від 11.01.2012 року №2, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1999 року №2091, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.2004 року; витягу про державну реєстрацію прав КП «ДМБТІ» ДОР від 21.03.2012 року, за яким 21.03.2012 року було проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2022 року, за яким 08.11.2022 року було зареєстроване право власності на вказану квартиру за позивачем у формі приватного права власності, розмір частки 1/1; довідки №7298 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.09.2023 року, за якою уповноваженим зареєстрованим власником квартири є позивач; заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2021 року, справа №203/3532/20, провадження №2/0203/184/2021. Разом з позивачем за адресою її місця проживання: [ADDRESS] , зареєстровані і відповідачі - малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , - з 21.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] , - з 21.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] , - з 21.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] , - з 27.01.2021 року, законним представником яких, за поясненнями позивача, є її онука та мати дітей - [PERSON] , [INFO] . При цьому [PERSON] , [INFO] , була знята з реєстрації за спірною адресою - 04.01.2023 року. Це підтверджується копією довідки №7298 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 20.09.2023 року та відповідями на запит суду від 01.01.2024 року, 25.01.2024 року. На підтвердження факту непроживання відповідачів за адресою зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] , позивач надала суду копію акту про непроживання ОК «ЖБК №56» від 02.10.2023 року за підписом мешканців будинку та голови ОК «ЖБК №56», відповідно до якого вони підтвердили, що у квартирі №41 , яка належить [PERSON] , зареєстровані та фактично не проживають такі особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; вказані особи жодного разу не з`являлись за своїм зареєстрованим місцем проживання. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2021 року, справа №203/3532/20, провадження №2/0203/184/2021, яке набрало законної сили, було задоволено повністю позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , який укладений 10.01.2020 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 17; стягнуто з [PERSON] ( [INFO] ; [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , зареєстрована адреса місця проживання: [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 копійок). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону . При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), місце проживання - це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Відповідно до п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. №265, здійснюється на підставі , зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Відповідно до положень ст. 72 Житлового кодексу України , визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до положень ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. У постанові ВС від 25 серпня 2020 року, справа №206/3425/18, вказано, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її непроживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивач та відповідачі перебувають у родинних відносинах. Малолітні відповідачі, які, за поясненнями позивача є її правнуками, понад один рік не проживають разом з матір`ю за спірною адресою без поважних причин. Їх матір, яка, як пояснила позивач, є її онукою, 04.01.2023 року була знята з реєстрації за адресою місця проживання: [ADDRESS] , та наразі вони проживають за кордоном у Німеччині, як вказала позивач. Тобто мати відповідачів не зареєстрована та не проживає за спірною адресою разом з дітьми. Тому житлове приміщення за такою адресою не може вважатися місцем проживання її малолітніх дітей в силу положень ст. 29 ЦК України. Крім того, відповідно до акту мешканців будинку, відповідачі жодного разу не з`являлись за своїм зареєстрованим місцем проживання, фактично не проживають у ньому, та як пояснила позивач, за зареєстрованим місцем проживання відповідачі не мають майна, яке б належало будь-кому з них, між позивачем та законним представником відповідачів немає домовленості про те, що відповідачі будуть зберігати право користування житловим приміщенням, за адресою їх зареєстрованого місця проживання. Водночас їх реєстрація у квартирі, що є власністю позивача, перешкоджає їй повноцінно реалізовувати правомочності власника. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для позбавлення відповідачів права користування спірним житловим приміщенням. Аналогічний висновок зробив й Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також суд бере до уваги те, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач довела належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог та наявність достатніх правових підстав для позбавлення відповідачів права користування житловим будинком та визнання їх такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , враховуючи, що відповідачі втратили інтерес до користування спірною квартирою, а іншого стороною відповідачів не доведено. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , яка діє як законний представник малолітніх дітей, на користь позивача судовий збір у розмірі 4294,40 грн.

Outcome: approved