Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

[PERSON] за участю заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що заявник є онуком [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в Донецькій області, Мангушській район, с. Мелекіне. У зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України заявник був вимушений покинути зареєстроване місце проживання та переміститися до м. Вінниця. [INFO] [PERSON] померла в селі Мелекіне Донецької області. Після смерті баби на тимчасово окупованій території були отримані: - лікарське свідоцтво про смерть; - свідоцтво про смерть. На підставі оригіналу лікарського свідоцтва про смерть було отримане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 29.05.2024, яке видане відділом ДРАГС Першотравневого районного управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки. Оригінал лікарського свідоцтва про смерть був вилучений і тому у заявника залишилася лише його копія. Нині факт смерті [PERSON] підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № 61, виданим 20.05.2024, свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.05.2024, яке видане відділом ДРАГС Першотравневого районного управління юстиції Міністерства юстиції Донецької області. Однак для його отримання заявнику необхідно встановити факт смерті свого батька на тимчасово окупованій території, оскільки в нього відсутнє свідоцтво про смерть батька, видане українською владою внаслідок окупації м. Донецьк з 2014 року. Реєстрація факту смерті органами РАЦС є неможливою відповідно до вимог законодавства України. Вказана обставина змусила [PERSON] звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України для отримання свідоцтва про смерть та реалізації права на одержання спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] . [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заяву просив задовольнити. Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явилась. Суд вважає за можливе розглянути заяву у відсутність осіб, які беруть участь у розгляді справи. Оскільки така категорія справ розглядається негайно, суд вважає за можливе провести судовий розгляд за відсутності заінтересованих осіб. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до п. 8 ч.1\~ст.\~315\~ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.\~317\~ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з ч. 2 ст.\~319\~ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 04.06.1987 року та зареєстрованого у [ADDRESS] батьками [PERSON] є: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 24.04.1984 року та зареєстрованого у палаці одруження в місті Жданів Донецької області [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 04.11.1963 року та зареєстрованого Мелекінським РАГСом Волноваського району Донецької області батьками [PERSON] є: мати [PERSON] , батько [PERSON] . Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , є онуком [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в Донецькій області, Мангушський район, село Мелекіне. Факт смерті [PERSON] , підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть № 61, виданим 20.05.2024, свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.05.2024, яке видане відділом ДРАГС Першотравневого районного управління юстиції Міністерства юстиції Донецької області. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Отже\~вказані вище\~свідоцтво та довідка не створюють правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [INFO] [PERSON] встановленим.

Outcome: approved