Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

16.05.2024 позивачка [PERSON] в особі свого представника - адвоката Змінчак Л.В. звернулася до Сколівського районного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] , третьої особи - Органу опіки та піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області, в якій просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 21.05.2024 вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 04.07.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.10.2004 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, від якого у них [INFO] народилася донька [PERSON] , та [INFO] - син [PERSON] . Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.04.2017 вказаний шлюб між сторонами було розірвано та малолітніх дітей залишено на проживання з матір`ю - [PERSON] . Зазначено, що відповідач неодноразово обіцяв позивачці матеріально допомогати дітям та піклуватися про них, за умови що така не буде звертатися до суду із позовом до нього про стягнення аліментів. Однак, такий так і не почав проявляти щодо дітей батьківської уваги та турботи, не почав піклуватися про фізичний та моральний їх розвиток, матеріально не допомагає. На даний час спільні діти, зокрема повнолітня [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з важким матеріальним становищем, із неможливістю знайти роботу за місцем проживання позивачка була змушена шукати тимчасові підробітки за межами України. На час відсутності позивачки, догляд за дітьми здійснював їх дідусь [PERSON] . У зв`язку з похилим віком дідуся, з метою надання сину належний доступ до освіти позивачка змушена на період навчального року забирати [PERSON] в Республіку Італія. Батько дітей жодного разу в школі не був, вихованням та навчанням не цікавився. Ніяким чином не піклувався про дітей, про стан їх здоров`я. Такий не проявляє заінтересованості в подальшій долі сина, не піклується про фізичний і духовний його розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, тобто створились та впродовж тривалого часу існують умови, які шкодять інтересам дітей. Крім цього зазначено, що відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Ніяким чином не спілкується з сином [PERSON] чи повнолітньою донькою [PERSON] . Всі питання щодо виховання на сьогоднішній день вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Оскільки, зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, позивачка змушена звернутися з проханням позбавити останнього батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] . Позивачка [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, але попередньо її представник - адвокат Змінчак Л.В. подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі та участі довірительки, вказавши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату та час проведення судового засідання. 15.08.2024 на адресу суду надійшла заява представника Органу опіки і піклування Козівської сільської ради Стрийського району Львівської області Король Д.С., в якій просить розгляд справи проводити без участі третьої особи. Щодо задоволення позовних вимог не заперечує. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутності сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 16 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23 липня 2020 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), згідно актового запису № 2243. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23 липня 2020 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), згідно актового запису № 19. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.04.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та вирішено малолітніх дітей залишити на проживання з матір`ю - [PERSON] . Як встановлено судом, на даний час спільні діти сторін, зокрема повнолітня [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] проживають разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Батько дітей не проявляє заінтересованості в подальшій долі неповнолітнього сина, не піклується про фізичний і духовний його розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти. Крім цього, такий, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Ніяким чином не спілкується з сином [PERSON] чи повнолітньою донькою [PERSON] . Всі питання щодо виховання на сьогоднішній день вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Відповідно до статтей 11, 15 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в наступному: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Згідно статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Як зазначено у пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Однак, реалізація таких обов`язків держави вимагає від Відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави. Однак, як вже зазначалось вище, відповідач самоусунувся від виховання власних дітей, не бажає з ними спілкуватись та дбати про них. Відповідно до ч.1 ст. З Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.1 ст. 9 Конвенції, визначення компетентними органами, що розлучення дитини з батьками необхідне в якнайкращих інтересах дитини може бути необхідне у випадку, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов`язки відносно сина, зокрема, цікавитися ним, його життям, потребами, матеріально допомагати, дбати про його культурний та духовний розвиток, спілкуватися з ним, свідомо ухиляється від виконання таких обов`язків, оскільки жодних об`єктивних перешкод для виконання ним батьківських обов`язків судом не встановлено. Відповідач фактично самоусунувся від виховання та утримання дитини, не виявляє у відношенні сина батьківської турботи, що вказує на нехтування ним як своїх батьківських прав так і батьківських обов`язків. Доказів протилежного відповідачем до суду подано не було. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , ґрунтуються на нормах чинного законодавства і підлягають до задоволення.

Outcome: approved