Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. \~ \~ \~ \~Зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним внаслідок порушення прав споживача обґрунтовано тим, що при укладені кредитного договору Банк суттєво порушив та обмежив права [PERSON] на отримання повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та кредитного договору про надання кредиту, що передбачено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.1.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168. Згідно з умовами Правил банк був зобов`язаний перед укладенням кредитних договорів надати [PERSON] письмову інформацію про орієнтовну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо), варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги. В кредитному договорі банк був зобов`язаний надати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. При виконанні Банком вимог законодавства [PERSON] міг би відмовитись від укладання кредитного договору на зазначених Банком умовах, що свідчить про порушення Банком його прав, як споживача кредитних послуг, та застосування Банком нечесної підприємницької практики. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Належним чином повідомлена сторона позивача в судові засідання 29.05.2024, 12.07.2024, 16.08.2024 не з`явилась, представник надав заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Належним чином повідомлена сторона відповідача в судове засідання не з`явилась, скориставшись правом на письмові пояснення. Крім того, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав заяву про застосування строків позовної давності. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. В провадженні\~Южного міського\~суду Одеської\~області перебувала\~цивільна справа\~№ 519/146/21\~за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду від 26.02.2024 позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 05.11.2015 станом на 14.01.2021 в розмірі 47711 грн 89 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1728 грн. 59 коп. В іншій частині позову відмовлено. 17.02.2024 представник відповідача адвокат Дубінкін Ю.М. звернувся із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору б/н від 05.11.2015, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 26.02.2024 відмовлено в прийняті зустрічної позовної заяви\~представника [PERSON] адвоката Дубінкіна Ю.М. до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним внаслідок порушення прав споживача. На вказану ухвалу суду [PERSON] подав апеляційну скаргу. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.04.2024 ухвалу Южного міського суду Одеської області від 26.02.2024 про відмову в прийнятті зустрічної позовної заяви скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.06.2024 відкрито апеляційне провадження\~за апеляційною скаргою\~ [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Дубінкін Ю.М., на рішення Южного міського суду Одеської області від 26 лютого 2024 року у справі № 519/146/21 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 05.11.2015, судовий розгляд триває. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Встановлені судом обставини та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у зв`язку із чим 05.11.2015 підписав «Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку». Вищевказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, є договором про надання банківських послуг. V. Оцінка Суду. Відповідно до\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 цього Кодексу). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 230 ЦК України\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтями\~525,\~526 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями\~статей 626-628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (редакції на час укладання договору) (далі - Закон), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий спо ивачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.\~Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до частин першої-четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно зі\~статтею 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зустрічній позовній заяві адвокат Дубінкін Ю.М. зазначив, що дійсно [PERSON] підписав заяву № б/н від 05.11.2015 року до АТ КБ "ПриватБанк", на підставі якої відповідачу був відкритий кредитний рахунок, у вигляді встановленого ліміту кредитної лінії в розмірі 50000 грн. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.03.2019 по справі 428/2873/17, саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин. Твердження скаржника про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір банківського обслуговування не містить підписів позичальника та є нікчемним є безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання, був укладений шляхом подання відповідачем позивачу підписаної заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (постанова Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18). Також, [PERSON] не був позбавлений можливості звернутися до будь-якої іншої кредитної установи, для отримання необхідного йому кредиту, однак обрав саме установу відповідача. Таким чином, враховуючи, що спірний кредитний договір підписаний банком та\~ [PERSON] , які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, суд на підставі статей\~11,\~18,\~19 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~статей 626-628 ЦК України\~доходить висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору № б/н від 05.11.2015. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення договору про надання кредиту позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти і протягом певного часу виконував умови кредитного договору. Відповідно до статті 3\~ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Крім того, суд вважає обґрунтованою заяву представника АТ КБ «ПриватБанк» про застосування строків позовної давності. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Відтак положення частини п`ятої статті 261 ЦК України, яким передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. А тому за пред`явленими позовними вимогами про недійсність правочину порушення не можна визнати триваючим для застосування позовної давності. За таких обставин доводи письмових заперечень адвоката Дубінкіна Ю.М. про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності є необґрунтованими. Про ймовірне порушення вимог законодавства та своїх прав позивач мав об`єктивну можливість знати в момент укладення кредитного договору 05.11.2015, умови якого наразі оспорюються, тому саме з цього моменту він був обізнаний про такі умови договору, однак з позовом звернувся лише 17.02.2024. Отже, позовна давність за вимогами у цій справі є пропущеною, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом\~ст. 141 ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed