Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. У поданій заяві посилалася на те, що 16.10.2014 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них є одна малолітня дитина: [PERSON] , [INFO] . Їх стосунки поступово почали погіршуватися, вони не підтримують подружніх стосунків та припинили ведення спільного господарства, перестали вести спільний бюджет та вести спільне господарство. Основною причиною розпаду їхньої сім`ї стали різні погляди на сімейне життя, несумісність характерів, нерозуміння одне одного. Вони втратили почуття любові один до одного. Відповідач упродовж тривалого часу офіційно не працевлаштований, перебуває із нею у неприязних відносинах з приводу неналежного, на його думку, виховання дитини нею та її батьками. За час спільного життя [PERSON] неодноразово проявляв агресію по відношенню до позивача та їх спільної доньки, створював нестерпні умови для спільного проживання сім`ї. У жовтні 2023 року вона по необережності впала з вікна квартири своїх батьків за адресою [ADDRESS] і протягом тривалого часу лікувалась в ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги». Після виписки з лікарні позивач продовжила лікування вдома у своїх батьків, які за нею доглядали. Незважаючи на те, що подружжя опинилось у складних життєвих обставинах, а відновлення її здоров`я потребувало особливого ставлення, відповідач не підтримував психологічно та матеріально свою дружину, не приймав будь-якої участі у відновленні її здоров`я. Відповідач неодноразово забирав дитину за місцем проживання своїх батьків та родичів, відмовляючись повертати її для їх спільного проживання, мотивуючи наміром захистити дитину від неадекватної матері. 30.04.2024 року позивач прийшла на орендовану квартиру з метою побачення з донькою, проте о 20 год. 35 хв. на спецлінію 102 надійшло звернення від [PERSON] про те, що його дружина [PERSON] перебуває в емоційно-схвильованому стані, складає небезпеку для свого життя. Після прибуття наряду поліції відповідач написав неправдиву заяву, в якій просив госпіталізувати його дружину у зв`язку з неадекватною поведінкою, що стало підставою для її госпіталізації до Чернівецької обласної психіатричної лікарні. Проте, згідно рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02.05.2024 року у справі №727/4433/24 у задоволенні заяви ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричної лікарні було відмовлено. Після прийняття вказаного рішення суду малолітня донька проживає разом із нею по [ADDRESS] . Натомість, відповідач проживає у своїх батьків за адресою с.Великий Кучурів, Чернівецького району, Чернівецької області. На даний час згоди між батьками щодо місця проживання дитини не досягнуто. Відповідач не визнає права їхньої дитини і права позивача на спільне проживання. Примирення між ними неможливе та подальше спільне життя суперечить її інтересам. Вона, як мати дитини, сумлінно виконує свої обов`язки матері щодо виховання доньки, піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Також зазначила, що має вищу економічну освіту, є засновником та керівником ТОВ «Авто-Альфа», має регулярний заробіток. Окрім того, позивач забезпечена власним житлом, що розташоване в [ADDRESS] , має у власності транспортний засіб. Просила розірвати шлюб та визначити місце проживання малолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] за її місцем проживання. Ухвалою суду від 11.06.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та витребувано від Служби у справах дітей ЧМР письмовий висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини. У подальшому, ухвалою суду від 16.08.2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем подано відзив на позов. У відзиві [PERSON] визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу, не заперечуючи проти припинення шлюбних відносин. Однак, визначення місця проживання дитини з позивачем вважає передчасним, оскільки органом опіки та піклування не було складено висновок про доцільність визначення місця проживання доньки. Представником позивача було подано відповідь на відзив. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили, викладені в ньому обставини. Просили позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Представником відповідача було подано до суду заяву, в якій остання позовні вимоги визнала, просила розглянути справу у їх відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування ВК ЧМР позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю підтримала. Пояснила суду, що визначення місця проживання малолітньої з матір`ю відповідатиме її інтересам, що підтверджується висновком органу опіки та піклування. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом було встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 16.10.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №1824 (а.с.8). Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 24 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Сторони з жовтня 2023 року не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Примирення між ними неможливе. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер. Таким чином, враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім?я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже не можливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Від шлюбу у сторін є малолітня донька [PERSON] , [INFO] . (а.с.11). [PERSON] 20.10.2023 року випала з шостого поверху будинку, внаслідок чого зазнала множинних травм, зокрема: множинні переломи ребер, пневмоторокс з обох сторін та гематоракс зліва. Закритий, черезвертлюговий перелом та перелом с/т стегна зі зміщенням відламків. Перелом лонної та сідничної кісток тазу зліва зі зміщенням відламків. Перелом крижової кістки без зміщення зліва (а.с.12-13). У зв`язку з одержаними травмами позивач протягом тривалого часу перебувала на лікуванні (а.с.29). Малолітня [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] та на даний час проживає разом із матір`ю (а.с.22). Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 29 Цивільного кодексу України регламентовано, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи положення частини першої статті 161 СК України, суд зауважує, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Так, на виконання зазначених вимог Закону, судом було встановлено, що мати дитини [PERSON] є керівником ТОВ «Авто-Альфа» та має стабільний дохід у вигляді заробітної плати (а.с.33-35, 38). Позивачу належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (36). Окрім того, [PERSON] належить на праві власності автомобіль марки «Фольксваген Тігуан», 2015 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.42). За місцем проживання позивач характеризується позитивно, ввічлива, дисциплінована, порядна та актуальна. У побуті скромна, у відносинах доброзичлива. Ніколи громадський порядок не порушувала і не конфліктувала з сусідами. Належним чином виконує свої батьківські обов`язки, піклується про свою доньку Милану та батьків (а.с.25). До кримінальної відповідальності [PERSON] не притягувалась, на обліку в ЧОНД «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» не перебуває (а.с.32, 43). Дівчинка [PERSON] , [INFO] навчається в 1-А класі Годилівського ЗЗСО І-ІІІ ступенів Чернівецького району Чернівецької області (а.с.27). Із дослідженого судом висновку комплексної психолого-педагогічної оцінки розвитку особи від 14.07.2023 року встановлено, що батькам дитини [PERSON] рекомендовано підтримувати постійний зв`язок з педагогічними працівниками закладу. Брати участь у розробці ІПР. Дотримуватись вдома чіткого розпорядку дня. Розвивати самостійність дитини. Закріплювати сформовані моделі поведінки та способи вираження власних емоцій в побутових ситуаціях. Виконувати рекомендації практичного психолога (а.с.44-47). Частинами 5, 6 ст. 19 СК України регламентовано, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання зазначених положень Закону, 16.08.2024 року Органом опіки та піклування було надано суду Висновок №522/16 про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи, зокрема те, що відповідачем не надано суду жодних доказів щодо створення належних умов проживання дитини, оцінивши всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового розгляду в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини за її місцем проживання обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved