Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

У березні 2024 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд поділити майно, набуте у спільну сумісну власність під час перебування у шлюбі у наступний спосіб: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості належної їй у праві спільної сумісної власності частки у транспортному засобі марки MERCEDES BENZ, модель S 350L, об`єм двигуна 3 498 куб.см., 2007 року випуску, чорного кольору, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 309 483,20 гривень, як компенсацію належної частки у праві спільної сумісної власності у вказаному автомобілі, припинивши належне [PERSON] право власності на 1/2 частку у власності на автомобіль, залишивши його у власності [PERSON] . Витрати понесені у справі стягнути із відповідача. В обґрунтування позовних вимог вказано, що сторони з 23.04.2015 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2023. Під час шлюбу (21.12.2021) подружжям за спільні сімейні кошти у спільну сумісну власність було придбано транспортний засіб марки MERCEDES BENZ, модель S 350L з об`ємом двигуна 3 498 куб.см., 2007 року випуску, чорного кольору, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Вказаний транспортний засіб був зареєстрований титульно на [PERSON] , як одного із членів подружжя. Оскільки позивач [PERSON] виїхала за кордон та втратила фізичну можливість користування вищезазначеним транспортним засобом, відтак транспортний засіб перебуває у повному володінні та користуванні відповідача, який постійно ним користується. В добровільному порядку сторони не можуть досягнуто згоди щодо поділу автомобіля, тому позивач звернулась до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 22.03.2024 ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у відкритому підготовчому судовому засіданні 29.04.2024. 29.04.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті 11.06.2024. В матеріалах справи міститься заява представника позивача - адвоката Дзивульської Л.В., про розгляд справи за відсутності сторони позивача. 11.06.2024 на адресу суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Мочинського А.Р., про визнання позову, просить здійснювати судовий розгляд без участі відповідача та його представника. 21.08.2024 представник відповідача подав заяву, в якій підтримав визнання позову, з технічних причин реалізації свого права власності просить суд в резолютивній частині рішення суду зазначити про визнання права власності на спірний автомобіль, також просить зменшити судовий збір на 50% у зв`язку з визнанням позову. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 23.04.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 357/920/23. Вказане рішення набрало законної сили 24.04.2023. 21.12.2021 на [PERSON] зареєстровано транспортний засіб марки MERCEDES BENZ, модель S 350L з об`ємом двигуна 3 498 куб.см., 2007 року випуску, чорного кольору, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується скріншотом із застосунку "Дія". При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України). Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Судом встановлено, що сторони під час шлюбу придбали транспортний засіб MERCEDES BENZ, S 350L, [NUMBER] , тож за презумпцією спільності права власності подружжя, вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Нормами статті 71 Сімейного кодексу України визначено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків встановлених Цивільним кодексом України. Відтак, із аналізу перелічених норм законодавства вбачається, що припинення права власності співвласника на майно може мати місце виключно за його згоди та може бути застосовано судом як спосіб поділу такого майна. Нормами статті 364 Цивільного кодексу України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відтак, з аналізу змісту вищевказаної норми закону вбачається наявність у позивача права на припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь. Саме такого висновку дійшов Верховний суд, який викладено у постанові Верховного Суду у справі № 501/2211/18 від 24.03.2021. За правилами статті 183 ЦК України автомобіль є річчю рухомою та неподільною, тож відповідно провести його реальний поділ є неможливим. З огляду на вказане, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, визнання права власності на автомобіль за відповідачем та стягнення з останнього на користь позивача грошової компенсації 1/2 частки у праві спільної сумісної власності. За матеріалами справи вбачається та не заперечується відповідачем, що середня ринкова вартість придбаного транспортного засобу марки MERCEDES BENZ S 350L станом на день звернення позивача до суду становить 618 966,40 грн., тож 1/2 вартості спірного авто становитиме 309 483,20 грн. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. У даній справі позивачем сплачено судовий збір у відповідності до суми компенсації за автомобіль (1% від 1/2 вартості). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, враховуючи визнання позову відповідачем в частині поділу рухомого майна, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в частині судового збору за вимогу про компенсацію вартості авто, тобто 1 547,42 грн. (3 094,83 грн. х 50%). Іншу частину судового збору слід повернути позивачу зі спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: approved