Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] через адвоката Хомік О.В. в жовтні 2023 року звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування позову вказує, що 18.11.2011 року зареєструвала шлюб з відповідачем . Від цього шлюбу сторони мають спільних дітей : [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] . Спільне життя не склалося, а тому на разі також подана до суду позовна заява про розірвання шлюбу. Зазначає, що протягом останнього року позивач проживає з дітьми окремо від відповідача. Але наявний спір щодо місця проживання дітей . Позивач бажає щоб з нею було визначено місце проживання дітей за якими вона постійно піклується. Крім того, сторони по справі вже перебували на обліку - як сім`я, що потребувала у наданні соціальної послуги , а саме кризовій ситуації в сім`ї. Зважаючи на той факт , що відповідач неодноразово психологічно знущався з позивача та особливо над спільними дітьми. Діти неодноразово були свідками фізичних побоїв позивача відповідачем. Звертала увагу , що діти більше прихильні до позивача , яка постійно одноособово доглядає та турбується про дітей, наявні необхідні умови для проживання та розвитку дітей, може їх утримувати - фінансово спроможна. Також покликається на те, що діти зростають, потребують витрати на харчування, всебічний розвиток, канцтовари, одяг, лікування, проведення обстежень та аналізів , тощо. Відповідач цілком здоровий, але фінансово дітей не утримує та взагалі не забезпечує спільних дітей, не цікавиться їх розвитком, постійно ігнорує свої зобов`язання як батько. Між позивачем та відповідачем на момент пред`явлення цього позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання спільних дітей. В позасудовому порядку спір щодо місця проживання дітей та утримання їх вирішити не можливо, тому що лише наявні погрози з боку відповідача. Просить суд визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] - [INFO] , які зареєстровані в [ADDRESS] разом з їх мамою [PERSON] за її фактичним місцем проживання; стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] - [INFO] щомісяця з подальшою щорічною індексацією відповідно до закону щомісячно, в розмірі 5000 грн. (на кожну дитину) , але не менше 50 прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду та до досягнення кожним із дітей повноліття. Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Стягнути з відповідача сплачений судовий збір на користь позивача [PERSON] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 03.11.2023 по справі відкрито загальне позовне провадження. 15.01.2024 року на електронну адресу суду надійшло клопотання відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку з необхідністю ознайомлення відповідача з матеріалами судової справи. Справа неодноразово судом відкладалася з об`єктивних причин. 18.06.2024 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] в якій він посилався на те, що суд не мав права приймати позовну заяву яка не відповідає вимогам п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України до розгляду і відкривати провадження по справі, а зобов`язаний був повернути позовну заяву без розгляду особі, яка її подала. Також зазначав, що позовна заява адвокатом Хомік О.В. подана до суду в паперовому виді, що означає, що адвокат Хомік О.В. не виконала вимоги закону, не зареєструвалася підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» і не створила власний Електронний кабінет. Вважає, що адвокат Хомік О.В. не виконала ч.6 ст.14 ЦПК України, а тому просив повернути подану адвокатом Хомік О.В. в інтересах [PERSON] позовну заяву - без розгляду особі, яка її подала. У разі відмови ця заява є підставою для заявлення відводу. Ухвалою від 18.06.2024 року з занесенням до протоколу судового засідання суд відмовив у задоволенні заяви Враховуючи посилання відповідача на те, що у разі «відмови ця заява є підставою для заявлення відводу», суд розцінив дану заяву як відвід та ухвалою від 18.06.2024 року відмовив у її задоволенні та справу передав до відділу організаційного забезпечення розгляду цивільних та адміністративних справ Оболонського районного суду м.Києва для визначення складу суду та розгляду заяви про відвід головуючого судді Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 24.06.2024 року відмовлено в задоволенні заяви про відвід. 05.07.2024 року до суду надійшли заперечення відповідача на позов в яких він посилається на постанови Верховного суду від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19; від 11.12.2023 року у справі № 523/19706/19, які вказують, що відсутність висновку органу опіки та піклування не є перешкодою у розгляді справ про визначення місця проживання дитини, якщо дитина перебуває за кордоном. Разом з позовом не подавалось жодного письмового офіційного підтвердження про перебування сторін на обліку як сім`я, що потребувала в наданні соціальної послуги, не подавалось жодного письмового офіційного доказу яким підтверджується нанесення відповідачем побоїв позивачу, психологічного знущання відповідачем. Жодного експертного висновку психологічного знущання, жодного письмового офіційного підтвердження притягнення відповідача до будь - якої відповідальності за нанесення відповідачем фізичної шкоди позивачу тощо - не подано ні разом з позовною заявою, ні на теперішній час. Більш того, зважаючи на те, що позивач з дітьми проживає за кордоном і немає можливості опитати дітей та позивача про психологічне знущання та побої при дітях, такі нічим не підтверджені твердження представника позивача вважає наклепом, посяганням на честь і гідність відповідача, є фактом введення в оману суду, щоб створити у суду враження негативного образу відповідача, безпідставно створити в очах суду з відповідача тирана, негідника. Зокрема, що одним важливим фактором для визначення місця проживання дітей у розумінні законодавства має бути підтверджене джерело доходів. У отриманій відповідачем копії позовної заяви містяться лише довідки з навчального закладу які підтверджують лише те, що діти навчаються. Однак жодних належних доказів, що позивач має постійне джерело доходів які використовуються для створення дітям належних умов проживання, які забезпечують дітям належні умови життя - представником позивача не додано. Більш того, загальновідомим є факт, що більшість громадян України які під час воєнного стану виїхали за кордон, зокрема, до Федеративної Республіки Німеччини - не мають жодного постійного джерела доходів і живуть за рахунок грошової допомоги Уряду ФРН. І в будь-який момент така допомога може припинитись, що становить реальну загрозу неможливості з боку позивача створювати для дітей належні умови проживання, отримання освіти, лікування тощо. Зокрема, не надано жодного доказу на підтвердження стану здоров`я дітей, жодного доказу, що позивач може забезпечити дітям належні умови їх лікування у разі захворювання, щеплення тощо. Крім того невідомо де саме проживають діти. Чи наявне у позивача власне чи орендоване житло, чи може позивач разом з дітьми проживає невідомо в якому житлі та невідомо в яких житлових умовах. Так само через відсутність дітей, вважає, що суд не взмозі з`ясувати думку дітей з приводу з ким діти хочуть проживати. Саме тому представник позивача і спекулює та маніпулює думкою суду, так як неможливо встановити жодної обставини які є вкрай важливими під час розгляду справ про визначення місця проживання дітей. А коли під час пояснення дітей з`ясується зворотнє твердженням представника позивача ? Коли діти не підтвердять наведених доводів ? Коли з`ясується, що діти хочуть проживати з батьком ? І таких коли наразі дуже багато. Тому станом на теперішній час вважає, що неможливо об`єктивно оцінити з ким саме мають проживати діти, тому задоволення позовних вимог позовної заяви є передчасним, і таке задоволення можливо виключно за наявності доказів які позивачем так і не надано, та з урахуванням думки дітей. Наведені вище обставини зазначає , що цілком узгоджуються з чисельними правовими позиціями висловленими у постановах Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі № 686/18140/21, від 26.01.2023 року у справі № 164/812/21, від 13.06.2022 року у справі № 766/17903/19, від 27.01.2021 року у справі № 727/3856/18. Просив суд в задоволенні позову відмовити. 09.07.2024 року по справі проведено підготовче засідання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримувала, з обставин викладених у позові та просила суд позов задовольнити. Відповідач, а ні в підготовчі судові засідання , а ні в судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи без його участі. Третя особа також в судові засідання не з`являлася, про розгляд справи повідомлялися належним чином, подали заяву про розгляд справи без їх участі. (а.с. 37-39 т.1) Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Вислухавши пояснення представника позивача , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку. 18 листопада 2011 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 1956, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від цього шлюбу сторони мають спільних дітей: - [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.01. 2024 року щлюб між подружжям Столбун розіврано, але наразі існує спір щодо визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Як убачається з матеріалів справи діти зареєстровані за однією адресою з батьком, а саме : [ADDRESS] , проте діти за вказаною адресою на даний час не проживають. Під час розгляду справи встановлено, що діти разом з мамою, позивачем по справі, тимчасово проживають у Німеччині, мають дозвіл на проживання та діти відвідують школу ( а.с.161 - 183 т.1, 204-212 т.1) Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.4,5 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 09.01.2024 року до суду надійшов лист служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації в якому посилаються на те, що на виконання ст.19 СК України не мають можливості надати об`єктивний висновок , щодо розв`язання спору, оскільки в телефонній розмові [PERSON] повідомила , що вона разом з дітьми протягом останніх 6 місяців проживає у Федеративній Республіці Німеччина. (а.с.37-39 т.1) У постанові від 11.12.2023 року у справі № 523/19706/19 Верховний суд вказав , що обов`язковість висновку органу опіки та піклування у справах щодо дітей не може абсолютизуватися. Якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна , суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя. Враховуючи те, що наразі діти не проживають на території України, суд з урахуванням позиції Верховного суду вважає за можливе вирішити спір за наявними у справі доказами без висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання даного спору. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У своїй постанові від 09.02.2023 у справі № 753/572/20 (провадження № 61-9115св22) Верховний Суд зазначив, що з огляду на введення воєнного стану в Україні , вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки та права на життя. У постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 295/15287/21 на позицію матері дітей (відповідача по справі) висловлену нею у касаційній скарзі, про те, що вона в принципі погоджується із судовими рішенням, якими визначено місце проживання дітей із батьком, проте вважає, що місце проживання дітей має бути саме в Україні , а не у Канаді, де на час розгляду справи проживають діти із батьком, Верховний Суд зауважив, що тимчасове проживання дітей за кордоном з огляду на воєнний стан в Україні не суперечить інтересам дітей, сприятиме розширенню їхнього світогляду, добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку. Зважаючи на вікові зміни дітей, їх розвиток та потреби, кожний із батьків не позбавлений права порушувати в майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин , що матимуть істотне значення. Заперечуючи проти позовних вимог про визначення місця проживання дітей з матір`ю відповідач не подавав зустрічного позову про визначення місця проживання дітей саме з ним, а тому враховуючи те, що діти наразі проживають з мамою і перешкод для визначення проживання дітей з позивачкою судом не установлено, суд вважає за можливе визначити місце проживання дітей з позивачкою . Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Заперечуючи проти позову відповідач посилався на численні процесуальні порушення судді , разом з тим в межах предмету доказування не надав суду доказів на підтвердження того, що він сплачує аліменти на утримання дітей чи-то несе інші витрати по їх утриманню та забезпеченню. В своєму клопотанні адресованому через електронний суд відповідач просив встановити чи отримують неповнолітні діти і їх матір в інтересах дітей будь-яку матеріальну допомогу і інші види допомоги від Країн Європейського Союзу і якщо отримують, то витребувати довідки. Разом з тим, судом відмовлено у даному клопотанні, оскільки обов`язок по утриманню дітей покладається на батьків , а не на Країни Європейського Союзу, а мати вразі надання батьком матеріальної допомоги чи-то сплати аліментів за судовим рішенням також має інформувати про це державу в якій тимчасово перебуває. Відповідачем не надано доказів, що він не в змозі утримувати своїх дітей та сплачувати аліменти на їх утримання. Тобто, відповідач, як батько має використовувати всі наявні засоби для виконання зобов`язання по утриманню дітей і вживати всіх розумних заходів для отримання достатнього доходу для виконання зобов`язання по утриманню. З урахуванням обставин справи та беручи до уваги, що відповідач зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, створювати необхідні умови для їх розвитку та життя нарівні з позивачем, враховуючи, відсутність доказів, щодо обмежень у працевлаштуванні за станом здоров`я, та оскільки діти сторін проживають разом із позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дітей, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат. Враховуючи вік дітей та їх потреби, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти в розмірі якому просить позивач, оскільки, на думку суду, саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення є необхідним та достатнім для забезпечення потреб кожної дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. При цьому відповідач не надав суду доказів про свій майновий стан та не довів, що у розмірі визначеному позивачем він не має можливості сплачувати аліменти на утримання дітей. Підстав, які б дозволяли прийти до висновку про необхідність стягувати аліменти в іншому розмірі, в ході судового розгляду не встановлено. Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно ст.133, 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати по сплаті судового збору за вимогу про стягнення аліментів в сумі 1073 грн. 60 коп. , а також з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати за позовну вимогу про визначення місця проживання дітей в сумі 1073 грн. 60 коп. Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved