Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості та 3% річних, в якому просить стягнути з [PERSON] ( [ADDRESS] ; [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] ; [INFO] ; РНОКПП: [NUMBER] ) 8432,66 доларів США (вісім тисяч чотириста тридцять два долари СІІІА шістдесят шість центів), з яких: 8000 доларів США (вісім тисяч доларів США) - сума основного боргу; 432,66 доларів США (чотириста тридцять два долари США шістдесят шість центів) - сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3056,81 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 січня 2022 року між [PERSON] (надалі позивач) та [PERSON] (надалі - відповідач) у місті Бахмуті Донецької області укладено усний договір позики 8 000 (восьми тисяч доларів США). 08 січня 2022 року на підтвердження укладення договору позики [PERSON] власноруч складено Розписку від 08.01.2021 р., про те, що [PERSON] , отримав в борг восьмого січня дві тисячі двадцять другого року (08.01.2022 року) у місті Бахмуті від громадянки [PERSON] , грошові кошти в розмірі 8000$ (вісім тисяч) доларів США. Грошові кошти отримані ним у повному обсязі, перераховані, перевірено справжність та платіжність банкнот, як грошових одиниць України, дефектних чи пошкоджених купюр немає. [PERSON] , зобов`язується повернути отримані в борг грошові кошти в розмірі 8000$ (вісім тисяч) доларів США у повному обсязі громадянину України [PERSON] , до 31.01.2022 року (тридцять першого січня дві тисячі двадцять другого року) в місті Бахмут у готівковій формі. Дану розписку написано ним усвідомлюючи значення своїх дій, власноручно, вірно, без застосування стосовно нього фізичного або психічного тиску, у повній мірі розуміючи правове значення даної розписки, не перебуваючи у хворобливому стані, не страждаючи в момент описання даної розписки на захворювання, що перешкоджають усвідомлення суті виниклих правовідносин та своїх дій. Написано дану розписку у відповідності з його вільним волевиявленням на вигідних для нього умовах і їх отримання не є результатом впливу на нього або його рідних тяжких обставин». Виходячи з викладених умов договору позики, 31 січня 2022 року у [PERSON] настав строк виконання його зобов`язання з повернення грошових коштів, що були отримані ним у борг. Разом з тим, ні 31 січня 2022 року, ні в подальшому [PERSON] грошові кошти так і не були повернуті. Розписка від 08.01.2022 р. в повному обсязі підтверджує як укладення договору позики та умови цього договору, так і факт отримання [PERSON] в борг 8\~000 доларів США та взяття ним на себе зобов`язання їх повернути до 31.01.2022 р. Таким чином, безспірним є той факт, що [PERSON] має боргове зобов`язання перед [PERSON] . Позивач звертає увагу на те, що відповідач повинен виконати своє зобов`язання з повернення боргу в спосіб, зазначений ним у розписці від 08.01.2022 р., тобто повернути грошові кошти в іноземній валюті, а саме в доларах США. Також, за прострочення виконання зобов`язання з повернення позики на 658 календарних днів [PERSON] повинен сплатити 3% річних в розмірі 432,66 доларів США. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні просив позовну заяву задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача 4000,00 доларів США, як суму основного боргу та 432,66 доларів США, як суму 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки в процесі розгляду справи відповідач повернув позивачу 4000,00 доларів США. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 30.07.2024 р. позовні вимоги визнав повністю, не виплатив своєчасно борг у зв`язку з важким матеріальним становищем, дійсно повернув позивачу 4000,00 долав США, решту суму боргу зобов`язується повернути у найближчий час. В судове засідання, призначене на 10-00 годину 15.08.2024 р. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що має намір повернути позивачу суму боргу в повному обсязі, але до дати судового засідання не встигає зустрітись з позивачем. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Позивач [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Авдіївка, Донецької області, є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання / перебування: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1202-5001714215/13227 від 07.06.2022 року (а.с.8-9). Як вбачається з розписки від 08.01.2022 року [PERSON] , [INFO] , отримав в борг 08.01.2022 року у місті Бахмут від громадянки [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в розмірі 8000,00 доларів США, які зобов`язується повернути у повному обсязі [PERSON] , до 31.01.2022 року в місті Бахмут у готівковій формі (а.с.10). Оригінал вищевказаної розписки безпосередньо було досліджено судом та встановлено, що вона ідентична копії, яка додана стороною позивача до матеріалів справи в підтвердження позовних вимог. Згідно розписки від 29.07.2024 року [PERSON] , [INFO] , 29.07.2024 року в місті Дніпро отримала від [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в розмірі 4000,00 доларів США в рахунок часткового повернення боргу за борговою розпискою від 08.01.2022 року (а.с.142-143). Згідно розписки від 29.07.2024 року [PERSON] , [INFO] , 29 липня в місті Дніпро повернув [PERSON] , [INFO] , частину боргу за борговою розпискою від 08.01.2022 року в розмірі 4000,00 доларів США готівкою (а.с.144-145). Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 442/8157/15-ц, та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Із урахуванням наведених вище положень законодавства та судової практики, суд приходить до висновку, що власноручне написання і підписання відповідачем розписки від 08.01.2022 року із зобов`язанням повернути суму позики у розмірі 8000,00 доларів США до 31.01.2022 року, підтверджує як факт укладення між сторонами договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у такій розписці грошової суми. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Отже, стягнення з відповідача суми боргу у іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовим висновком викладеним у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц. Таким чином, враховуючи те що, відповідач визнає позовні вимоги, встановивши наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній відмітки про повернення оспорюваної суми відповідачем в повному обсязі, та наявність розписки про повернення частини боргу в період розгляду дійсної справи, свідчать про те, що боргове зобов`язання виконане відповідачем частково, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 08.01.2022 року у розмірі 4000,00 доларів США. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 432,66 доларів США, суд приходить до наступного висновку. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Згідно розрахунку 3% річних від 20.11.2023 року позивачем здійснено нарахування 3% річних на суму боргу в розмірі 8000,00 доларів США за період з 01.02.2022 року до 20.11.2023 року в розмірі 432,66 доларів США, доданий до позовної заяви розрахунок, суд вважає вірним (а.с.11). Так, згідно вимог ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з огляду на те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики своєчасно не виконав, грошові кошти в обумовлений сторонами строк не повернув, тому позовні вимоги про стягнення боргу з урахуванням 3 % річних ґрунтуються на законі та відповідають положенням статті 625 ЦК України, а отже також підлягають задоволенню. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 4000,00 доларів США та 3% річних в розмірі 432,66 доларів США. На підставі ч.1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» з наступними змінами, у зв`язку з визнанням позову відповідачем позивачеві слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: partial