Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

Позивач у лютому 2022 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 13.02.2021 між ним та відповідачем був укладений договір позики у виді розписки, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 70 000,00 доларів США на строк в один місяць. Строк повернення грошових коштів був встановлений до 17.03.2021. Відповідач зобов`язалась повернути кошти вчасно, однак, в установлений договором строк кошти не повернула, свої зобов`язання не виконує. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 70 000,00 доларів США та 3% річних у сумі 1789,31 доларів США, а також витрати по сплаті судових витрат. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2022 прийнято до розгляду вказану цивільну справу та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. До суду 27.07.2022 надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, яка позовних вимог не визнала, зазначивши, що вказану розписку відповідач писала проти власної волі із застосуванням до неї психічного тиску з боку позивача. Зазначена розписка є оспорюваною, оскільки грошові кошти від позивача відповідач не отримала, а тому у неї відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем. До суду 21.03.2024 представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої представник просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за борговою розпискою у сумі 70 000,00 доларів США та 3% річних у сумі 4130,95 доларів США. Ухвалою суду від 21.03.2023 у задоволенні клопотання [PERSON] про поновлення строку для подання зустрічного позову відмовлено. Вказана ухвала суду залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.06.2023. Ухвалою суду від 21.03.2023 закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 08.09.2023 зупинено провадження у справі до вирішення Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області цивільної справи № 686/20099/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною розписки. Постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2024 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу суду від 08.09.2023 скасовано та справу направлено для продовження розгляду до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалами суду від 30.04.2024 та від 14.08.2024 у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення комплексної психологічно-почеркознавчої експертизи відмовлено. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні у якості свідка допитано позивача [PERSON] , який показав, що познайомився з [PERSON] у 2020 році, познайомила їх спільна знайома. [PERSON] попросила [PERSON] про фінансову допомогу під відсотки, на що останній погодився та декількома траншами в різних сумах передав грошові кошти у доларах США Відповідачці. На почато 2021 року сума боргу, який утворився за [PERSON] , склала 70 000 доларів США. Враховуючи те, що це була вже велика сума, [PERSON] запропонував [PERSON] оформити борг розпискою, оскільки до цього моменту розписки вони не оформлювали, на що Відповідачка погодилася. Написання розписки відбувалося на Осокорках 13.02.2021 біля 20-21 години, в автомобілі [PERSON] . [PERSON] на торпеді автомобіля написала розписку, написала розписку вона добровільно, ніхто її до цього не примушував, крім Позивача та Відповідачки в автомобілі нікого більше не було. Після цього [PERSON] почала уникати зустрічі з [PERSON] , кошти не повертала, на дзвінки та смс-повідомлення, вона не відповідала, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду із позовом про примусове стягнення боргу. У судовому засіданні у якості свідка допитано відповідача [PERSON] , яка показала суду, що її із позивачем познайомила [PERSON] , позивач повинен був допомогти [PERSON] у юридичних питаннях, але він її обманув та тільки брав гроші за невиконані послуги. [PERSON] підтверджує факт написання розписки. [PERSON] пояснила, що погано пам`ятає той день, оскільки [PERSON] погрожував їй небезпекою дл її її рідних - дитини та онуки. Перебуваючи разом в автомобілі Позивача, останній підсунув [PERSON] лист паперу та ручку і під тиском психологічних погроз [PERSON] її написала під диктовку. [PERSON] зазначила, що позивач їй ніяких грошей не передавав. [PERSON] не пам`ятає, щоб вона підписувала вказану розписку. [PERSON] вказала, що знайома з позивачем з 2020 року, ще до написання спірної розписки, [PERSON] багато разів зустрічалась з позивачем і завжди давала йому гроші за послуги. Позивач обіцяв [PERSON] вирішити питання щодо поділу майна набутого [PERSON] з її чоловіком, позивач завжди казав що буде рішення і треба буде подавати позов до суду. [PERSON] не пам`ятає скільки саме разів з позивачем вони зустрічались. Тиснути на [PERSON] позивач почав приблизно за два місяці перед написанням розписки. Позивач казав [PERSON] , що за вирішення її питання по поділу майна, він винен іншим людям 70 000, 00 доларів США. Фізичного насильства позивач до відповідача не застосовував, тільки моральне. Позивач змусив [PERSON] написати розписку, виманивши її на зустріч. [PERSON] пояснила, що боялась позивача, тому і не пішла одразу у поліцію та позивач просив гроші далі. У судовому засіданні у якості свідка допитано [PERSON] (яка є рідною сестрою Відповідачки), яка показала суду, що не була присутня під час написання [PERSON] розписки та про всі обставини взаємовідносин [PERSON] та [PERSON] знає лише зі слів самої [PERSON] . Свідок вказала, що [PERSON] повідомила їй, що [PERSON] допомагав їй з питанням поділу майна, а потім змусив [PERSON] написати розписку і почав з неї вимагати гроші. [PERSON] продала все майно, свідок також їй допомагала грошима для [PERSON] . Заслухавши учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні документи в матеріалах цивільної справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 13.02.2021 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики у виді розписки, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 70 000,00 доларів США на строк в один місяць. Строк повернення грошових коштів був встановлений до 17.03.2021. Відповідач, будучи під присягою, підтвердила факт того, що нею було написано вказану розписку від 13.02.2021. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України договір позики обов`язково необхідно вчиняти у письмовій формі. Розписка засвідчує лише факт отримання грошей або речей позичальником. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми; договір є укладеним з моменту передання грошей. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Нормою ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, з огляду на правову природу розписки від 13.02.2021, наявної в матеріалах справи вбачається, що саме такий договір у виді розписки було укладено між сторонами, оскільки сторонами при його укладанні було повністю дотримано форму правочину та зазначено всі істотні для такого виду договору умови. Згідно відзиву на позов та пояснень відповідача у судовому засіданні, відповідач стверджує, що, вказану розписку вона писала проти власної волі із застосуванням до неї психічного тиску з боку позивача. Зазначена розписка є оспорюваною, оскільки грошові кошти від позивача відповідач не отримала, а тому у неї відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем. Проте, належних доказів вказаних обставин відповідач суду не надала. Норма ст. 1051 ЦК передбачає можливість оспорювання договору позики за безгрошовістю, зокрема позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. В той же час, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Така правова позиція неодноразово викладалась у постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ та постановах Верховного Суду України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13. У вказаній постанові ВСУ роз`яснив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. А досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, факт підписання відповідачем розписки від 13.02.2021 є доказом отримання нею від позивача грошових коштів саме у сумі 70 000,00 доларів США, що не спростовується жодним доказом зі сторони відповідача. Суд критично ставиться до позиції Відповідачки стосовно написання розписки під тиском, оскільки стороною Відповідача в ході розгляду справи не надано належних та допустимих доказів, що розписку від 13.02.2021, яка є предметом спору, вона писала під впливом чи під тиском Позивача. Покази надані в судовому засіданні [PERSON] , допитаною в якості свідка, суд оцінює критично суто як спосіб захисту своєї позиції, і які не підтверджені іншими доказами, зібраними у справі. Покази свідка [PERSON] судом також не приймаються до уваги, враховуючи близькі родинні відносини із Відповідачкою (рідна сестра), та той факт, що, як встановлено в судовому засіданні, вона особисто не була присутня при написанні спірної розписки, а про обставини її написання їй стали відомі лише зі слів Відповідачки. Також позивачем ставиться вимога про стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих на суму заборгованості у сумі 4130,95 доларів США. Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Таким, чином вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 4130,95 доларів США не підлягає задоволенню. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК України) За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог позивача. За таких обставин суд, з урахуванням принципу диспозитивності, на підставі встановлених обставин справи, приходить до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору у розмірі 11 714,04 грн., що є пропорційним до задоволених вимог позивача. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: partial