Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Київської міської ради про встановлення факту спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є сином [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/2 квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що він є єдиним спадкоємцем померлого, а також власником іншої 1/2 квартири [ADDRESS] , в якій він з батьком постійно проживав на час відкриття спадщини, хоча був зареєстрований за іншою адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в шестимісячний строк з дня смерті батька не подав заяву про прийняття спадщини. Також нотаріус вказав, що місце реєстрації позивача не співпадає з місцем проживання та реєстрації батька, внаслідок чого нотаріусом було визначено відсутність факту прийняття позивачем спадщини та фактичного його проживання. На підставі цього, нотаріусом рекомендовано звернутися до суду. У зв`язку з наведеним, з метою реалізації спадкових прав, позивач просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] на час відкриття спадщини. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19.03.2024 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 30.04.2024 витребувано у Одинадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №825/2023, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер приблизно [INFO] . 28.05.2024 на адресу суду від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №825/2023, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер приблизно [INFO] . 29.05.2024 до суду представник позивача подав клопотання про долучення доказів по справі. 04.06.2024 до суду представник позивача подав заяву, в якій просив розглянути справу без присутності сторони позивача, а також свідків, у зв`язку з непередбачуваними обставинами. До заяви долучено акт про фактичне місце проживання. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 25.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися. При цьому, 04.06.2024 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09.05.1963, батьками [PERSON] , який народився [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1993 Державним комунальним підприємством "Житлофонд" Мінського району м.Києва посвідчено, що квартира [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членм його сім`ї: [PERSON] (у рівних частках). [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25634148 від 15.08.2014, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2024, 1/2 квартири [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . Судом встановлено, що приблизно [INFO] помер [PERSON] - батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 06.03.2023. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. 15.11.2023 позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори. З матеріалів спадкової справи №825/23, яка заведена після смерті [PERSON] , інші особи, крім позивача із заявою про прийняття спадщини не зверталися. Як вбачається із листа завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. від 15.11.2023, позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у шестимісячний строк з дня смерті батька не подав заяву про прийняття спадщини, докази фактичного сумісного проживання батька разом із ним, відсутні. Для реалізації спадкових прав рекомендовано звернутися до суду. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статтті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 315ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин першої і третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець для вступу у права на спадкування має прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач зазначає, що за адресою: [ADDRESS] постійно проживав разом з батьком на час відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач на дату звернення до суду, зареєстрований за тією ж адресою з 29.11.2023. Згідно із акта про фактичне місце проживання від 31.05.2024, складеного комісією у складі: начальника дільниці №504 [PERSON] , мешканців будинку [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , погодженого начальником дільниці №504 [PERSON] громадянин [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2014 року по теперішній час. На підтвердження факту проживання за адресою: [ADDRESS] позивач також надав акт про фактичне місце проживання від 10.12.2023 підписаний мешканцями цього ж будинку та квитанції на оплату комунальних послуг. Ці ж обставини знаходять підтвердження у поясненнях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 01 липня 2020 року в справі № 222/1109/17 / провадження № 61-43496св18/, а також у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.ч.1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що факт, про встановлення якого просить позивач, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення факту постійного проживання має для позивача юридичне значення і потрібне для реалізації спадкових прав, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved