Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

22.01.2024 року з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Свої вимоги мотивує тим, що з 2004 року по 2014 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У 2011 році в період шлюбу, ними за спільні кошти придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу ними не досягнуто згоди щодо поділу вищевказаного майна у позасудовому порядку, а тому, враховуючи те, що вищевказане майно належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності подружжя, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, представник позивачки до суду надав заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник відповідача направив до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечив у зв`язку тим, що позивачка не ставить питання про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних в ній доказів, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд прийшов до наступного. Так, відповідно до частини 1\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено\~статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході судового розгляду справи по суті, з 21.08.2004 року по 29.11.2014 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 2, 5, 6). 16.02.2011 року, у період шлюбу, сторонами придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а. с. 30-31). У свідоцтві про право власності на нерухоме майно власником спірного майна вказано відповідача із визначенням частки у праві власності на майно 1/1. Наразі сторони не можуть досягти згоди щодо поділу вищевказаного майна, а тому позивачка вважає, що захист її прав та законних інтересів можливий лише у судовому порядку шляхом визнання права власності на 1/2 частину спірного майна. У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. За змістом статей\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині першій\~статті 61 СК України\~передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно,\~за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з\~статтею 63 СК України,\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша\~статті 69 СК України). Відповідно до частини першої\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що\~є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться\~у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними\~слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного\~з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним\~з подружжя. Таким чином, оскільки спірний житловий будинок придбаний сторонами під час спільного проживання, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і незважаючи та те, що він зареєстрований на праві власності за відповідачем, поділ будинку з визначенням часток кожного із подружжя відповідно до вимог закону є можливим. Згідно з нормами ст.372 ЦК України, ст.70 СК України, частки сторін є рівними та становлять по частці від спільної сумісної власності. Належних доказів, які б доводили факт придбання будинку за рахунок особистих коштів відповідача, до суду не надано. Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги вищевикладені обставини, суд приходить до переконання, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку. Оскільки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 1073,60 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved