Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 10.12.2011 року, між позивачкою [PERSON] та [PERSON] , зареєстровано шлюб. Від шлюбу у позивачки з відповідачем народилися сини [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у позивачки з відповідачем не склалося, відповідач приблизно пів року проживає окремо від позивачки та дітей. Діти проживають з позивачкою та повністю перебувають на її утриманні та вихованні. Ні позивачка, ні діти з відповідачем не бачаться, оскільки будь-які зустрічі обов`язково закінчуються сварками та конфліктами. Після того, як позивачка з дітьми покинула житло відповідача, останній поспішив передати позивачці довідку, про те, що він позивачку та дітей зняв з реєстрації за місцем своєї реєстрації та проживання. Позивачка вважає, що подальше збереження шлюбу та примирення неможливе. Шлюб існує тільки формально, спільного майна у сторін немає. Сторони розійшлися в життєвих поглядах та думках. За таких умов, у позивачки виникла необхідність розірвати з відповідачем шлюб, оскільки подальшого сенсу у його формальному збереженні немає. Прізвище позивачки після розірвання шлюбу залишити - [PERSON] . Малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом з позивачкою, також просить стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. Час на примирення просить не надавати. 23.07.2024 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що погоджується із позовною вимогою позивачки про розірвання шлюбу, зареєстрованого між ними, та не погоджується із викладеними її представником обставинами. Не відповідають дійсності твердження представника позивачки, зокрема про те, що він проживає приблизно пів року окремо від позивачки та їхніх дітей. Насправді, позивачка, два тижні тому забрала їхніх дітей з будинку де вони проживали і переїхала до своєї квартири. До останнього часу сторони проживали разом і їхні сини, [PERSON] та [PERSON] , утримувалися та виховувалися ними з позивачкою спільно. Фізичного та морального насильства проти своєї сім`ї ніколи не вчиняв, з дітьми хороші дружні відносини, дуже любить своїх синів, як і вони його. Враховуючи вищевикладене, небажання дружини зберегти їхню сім`ю, не заперечує проти задоволення позовної заяви та розірвання шлюбу. У вимогах позовної заяви представник позивача зазначив, що просить про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб, виданого повторно, серії [NUMBER] від 09.07.2024 року сторони зареєстрували шлюб 10.12.2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 2213. Згідно до копії свідоцтва про народження, Серія [NUMBER] від 11.07.2012 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про народження, Серії [NUMBER] від 20.12.2016 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, можливість покладення судом в рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, суперечило б інтересам іншого із подружжя, та призвело б до порушення одного із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин, зокрема принципу вільної згоди та добровільності їх існування. Судом встановлено, що сторони припинили взаємовідносини як подружжя. Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що малолітні діти сторін [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved