Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів у якому просить визнати недійсним договір позики від 20 листопада 2017 року, сторонами якого зазначено [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є позика в сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач [PERSON] є його дружиною; на початку 2022 року йому стало відомо, що в провадженні П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 20.11.2017 року в сумі 902942 грн. 19 коп. У вказаному договорі позики від 20.11.2017 року та Додатковій угоді від 20.11.2017 в графі «Чоловік позичальника» міститься підпис, але він не ставив свій підпис в даних договорах, не був присутній при укладанні цих договорів і своєї згоди на укладання договору, як другий з подружжя, не давав. На його думку замість нього поставила свій підпис інша особа з метою звернення до суду з позовом, спрямованим на стягнення коштів з його дружини [PERSON] та можливо в подальшому і з нього також. Позивач стверджує, що йому нічого не було відомо про укладання його дружиною [PERSON] договору позики та додаткової угоди з [PERSON] . Позивач вважає, що договір позики має бути визнаний судом недійсним, оскільки він цей договір не підписував, у жодний інший спосіб не погоджував, а відтак відсутнє його вільне волевиявлення. Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої просив поставити запитання про те, чи виконано підпис в договорі позики та в додатковій угоді ним, чи іншою особою. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2023 року, головуючим у справі визначено суддю Кудрявцеву Ю.В. Згідно ухвали від 17.02.2023 року (т.1 а.с.26), - відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання. 13.03.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Стрижака Є.Ю. надійшов відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору позики (т.1 а.с.40-42). Крім того, 13.03.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ольховік-Красільнікової Л.П. надійшло заперечення на клопотання позивача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи (т.1 а.с.44-45). 25.03.2024 року відповідачем [PERSON] через систему «Електронний суд» -подано відзив на позов, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору позики (т.1 а.с.59-61). Ухвалою суду від 14.09.2023 року (т.1 а.с.164-165), - задоволено клопотання позивача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа»; провадження у справі зупинено. Зазначену ухвалу було оскаржено в апеляційному порядку відповідачем [PERSON] (т.1 а.с.181-182), однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 05.12.2023 року (т.1 а.с.212-214) ухвалу залишено без змін. 20.12.2023 року справу надіслано до експертної установи для проведення експертизи (т.1 а.с.224). 27.03.2024 року матеріали справи повернуті з експертної установи до суду без проведення експертизи, оскільки оплата за проведення експертизи не надійшла (т.1 а.с.230). Ухвалою суду від 08.04.2024 року відновлено провадження у справі, по справі призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.232). Ухвалою суду від 28.05.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (т.2 а.с.20). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Нетреба К.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Індюкова Т.В. просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що зазначені позивачем обставини щодо не підписання ним договору позики, не є підставою для визнання недійсним договору позики. При цьому не заперечувала, що в договорі позики підпис від імені позивача [PERSON] виконала його дружина - відповідач по справі [PERSON] . Крім того вказує на те, відповідач [PERSON] не оспорювала договір позики з підстав неотримання нею грошових коштів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком відповідача [PERSON] . В 2015 році він позичав у [PERSON] гроші, договір не укладали. Приблизно влітку 2017 році вони уклали договір позики. З метою забезпечення повернення коштів, в якості гарантії виконання зобов`язання, [PERSON] сказав підписати також договір позики з [PERSON] . Він взяв договір, поїхав до доньки додому і вона підписала договір позики; її чоловіка не було вдома. Гроші вона не отримувала. За отриману позику він розрахувався з [PERSON] двома паями землі і на теперішній час у нього відсутній борг перед [PERSON] . Свідок [PERSON] надав суду покази, відповідно до яких 20.11.2017 року він був присутній під час укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] . Чоловіка позичальниці [PERSON] не було. Договір укладали на підприємстві за адресою - [ADDRESS] . Бути свідком його запросив [PERSON] . Коли він зайшов до приміщення, [PERSON] передавав [PERSON] гроші. Яка точно була сума, не пам`ятає. Коли він підписував договір позики та додаткову угоду, документи вже були підписані сторонами договору, які в цей час рахували кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що приблизно сім років тому [PERSON] та її батько позичали у [PERSON] гроші. Можливо це відбувалось 20.11.2017 року. [PERSON] не був присутній. Були лише [PERSON] і її батько. Вона особисто ознайомилась з договорами і підписала їх після [PERSON] . [PERSON] особисто передав гроші, а [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо отримали гроші. Подія відбувалась на території організації - в [ADDRESS] . Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст.15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга статті 1047 ЦК України). Суд установив, що 20.11.2017 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) укладено договір позики, відповідно до умов якого сума позики за Договором становить 4000 дол. США, що є еквівалентом 105905 грн., які передано Позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору; позичальник зобов`язується повернути суму позики у строк до 20 листопада 2020 року включно. Дані обставини підтверджено копією договору (том 1 а.с. 5). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до правової позиції викладеної у п. 24 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховноно Суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Повертаючись до матеріалів справи суд зазначає, що позивач наводить аргументи про те, що оспорюваний договір вчинено без письмової згоди другого із подружжя. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). На підставі частини другої статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Особливості дрібного побутового договору визначені у частині першій статті 31 ЦК України, за змістом якої правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин різні межі вартості. За загальним правилом такий правочин (дрібний побутовий) має повністю виконуватися сторонами в момент його вчинення, а тому він може вчинятися або усно (частина перша статті 205 ЦК України), або шляхом здійснення конклюдентних дій (частина друга статті 205 ЦК України). З ознак дрібного побутового правочину можна виділити: 1) безпосередня спрямованість на задоволення потреб громадянина; 2) моменти укладення та виконання як правило збігаються, або слідують один за одним; 3) невисока вартість. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Посилання суду як на підставу для визнання договору недійсним з підстав відсутності згоди дружини позичальника на укладення спірного правочину є безпідставним, оскільки позичальник беручи в борг грошові кошти спільним майном не розпоряджався, а відтак у даному випадку отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільним майном. Також подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18 від 27 листопада 2019 року в справі №133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18). Отже, оскільки отримання грошових коштів у борг за оспорюваним договором одним із подружжя не є розпорядженням спільним майном подружжя, відтак відсутня необхідність в отриманні письмової згоди другого із подружжя на укладення такого договору. Будь-яких доказів, які б підтверджували оспорення такого договору однією із сторін договору позики, суду не надано. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна правова норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наведені позивачем у позовній заяві обставини про те, що [PERSON] майже не знайома з [PERSON] , що дружина позивача - [PERSON] реально не отримувала в борг грошові кошти, суд не бере до уваги, адже такі не стосуються предмету доказування у цій справі. Отже, враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed