Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначив, що 25 березня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. вчинено виконавчий напис за № 471 про звернення стягнення на належне йому нерухоме майно. Викладаючи й цитуючи за змістом позову положення нормативно-правових актів, позивач посилається на те, що він не отримував повідомлення банку про дострокову вимогу про повернення коштів та приватним нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості та просить визнати зазначений виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (т.с. 1, а.с. 78 89). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Ухвалою від 03 липня 2024 року за клопотанням представника позивача зупинено стягнення на підставі виконавчого напису вчиненого 25 березня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за № 471 (т.с. 1, а.с. 160). Ухвалою від 03 липня 2024 року за клопотанням представника позивача судом витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. належним чином завірені копії усіх документів на підставі яких 25 березня 2024 року нею було вчинено виконавчий напис за № 471 (т.с. 1, а.с. 161). Станом на дату постановлення цього судового рішення, суду не надано витребуваних документів. Представником відповідача надано суду відзив на позов у якому він не визнав позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що відповідач належним чином у встановленому порядку звернувся до приватного нотаріуса із заявою про примусове стягнення предмет іпотеки, яке було вчинено у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку», Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат» та договору іпотеки (т.с. 1, а.с. 176 186). Представником позивача надано додаткові письмові пояснення по справі за змістом яких адвокат не погодилась із запереченнями представника відповідача викладеними за змістом відзиву та наполягала на задоволенні позову з викладених у ньому підстав (т.с. 2, а.с. 157 163). Ухвалою від 22 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку та залишено без розгляду клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т.с. 2, а.с. 172). Треті особи по справі отримали судові повідомлення про розгляд справи та копії ухвали про відкриття провадження за офіційними адресами електронної пошти, що підтверджується відповідними довідками із системи «Електронний суд»; будь-яких пояснень по суті спору суду не надали (т.с. 1, а.с. 164, 165, 166, 170, 171, 172). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. На підтвердження своїх вимог позивач надав суду копію виконавчого напису за № 471 вчиненого 25 березня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. (т.с. 1, а.с. 22 23). За змістом вказаного виконавчого напису судом встановлено, що приватний нотаріус його вчинив на підставі пункту 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Насамперед, вирішуючи справу по суті, суд враховує та керується наступними нормами цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 18 ЦК України\~нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 1.2. глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5\~визначено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі\~виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса. Відповідно до пункту 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (на підставі якого нотаріусом вчинено спірний виконавчий напис), до документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, належать: «нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1\~цього переліку)». Суд зауважує на примітці: «крім випадку, передбаченого пунктом 1-1\~цього переліку»! Зокрема, пунктом 1-1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, чітко і конкретно визначено, що документами за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса є «іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання». При цьому, суд враховує, що за оспорюваним виконавчим написом нотаріуса звернено стягнення на нерухоме майно позивача саме на підставі договору іпотеки від 21 грудня 2021 року № 2304/2021/ КиївОД-МСБ-І без оформлення заставної (т.с. 1, а.с. 27 39). Тобто, слід вважати помилковим, безпідставним і необґрунтованим посилання нотаріуса у спірному виконавчому написі на пункт 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, оскільки даний виконавчий напис було вчинено за договором іпотеки, а тому, нотаріус повинна була керуватись саме пунктом 1-1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, як виключенням зазначеним у примітці до пункту 1 Переліку: (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1\~цього переліку)». Як наслідок, вчиняючи 25 березня 2024 року виконавчий напис № 471, приватний нотаріус неправомірно керувався пунктом 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, оскільки у даному випадку слід було застосовувати пункт 1-1 Переліку. Зазначена обставина, на думку суду є окремою і самостійною підставою для визнання оспорюваного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також, відповідно до пункту 1-1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції від 24 березня 2023 року, яка була чинна станом на дату вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису), для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу. Як вбачається із доданої до відзиву копії заяви банку від 25.03.2024 року про вчинення виконавчого напису, для вчинення оспорюваного у даній справі виконавчого напису іпотекодержателем за переліком додатків до заяви не було надано нотаріусу довідку фінансової установи про ненадходження платежу (т.с. 1, а.с. 205 208). Крім того, перевіряючи доводи і заперечення сторін, суд враховує роз`яснення, що викладені в правових позиціях постанови Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі № 921/730/13-г/3, за якими: при розгляді справи про звернення кредитором стягнення на майно заставодавця (іпотекодавця, майнового поручителя) останній може заперечувати проти суми заборгованості за основним зобов`язанням, навіть якщо вона встановлена судовим рішенням у справі за позовом кредитора до боржника та/або поручителя, зокрема доводити, що сума боргу є меншою або відсутня взагалі. При цьому, за роз`ясненнями, що викладені в правових позиціях постанови Верховного Суду від 23 червня 2020 року по справі № 645/1979/15-ц, з урахуванням приписів статей\~15,\~16,\~18 ЦК України, статей\~50,\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тобто, під час розгляду справи судом встановлено, що спірний виконавчий напис було вчинено нотаріусом з порушенням Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. За правовими висновками постанови Верховного Суду від 21\~вересня 2021 року по справі № 910/10374/17, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку із цим, суд не обговорює, не перевіряє та не досліджує усі інші обставини, доводи і заперечення сторін стосовно вчинення оспорюваного виконавчого напису, оскільки встановлений судом факт порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, суд приходить до послідовного і логічного висновку про те, що вчинений 25 березня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. виконавчий напис № 471 про звернення стягнення на належне позивачу нерухоме майно, не відповідає і суперечить вимогам цивільного законодавства, чим порушує законні права та інтереси позивача як іпотекоавця, а тому порушені майнові права позивача слід захистити шляхом визнання вказаного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позову і заяви про забезпечення позову слід покласти на відповідача (т.с. 1, а.с. 15, 21-а). На підставі викладеного,

Outcome: approved