Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

22.04.2024 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті її сина [PERSON] , померлого [INFO] , в порядку спадкування за законом. У обґрунтування позовних вимог вказала, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 12.12.2005 року, реєстраційний № 4-05-253494-Ц1, виданого Відділом приватизації житлового фонду Головного Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] та її сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира (приміщення квартири спільного заселення), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у будинку готельного типу. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із 1/3 частки квартири за зазначеною адресою. Із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом позивачка звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Череватенко Ольги Миколаївни. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.01.2024 року № /02-31 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки на час відкриття спадщини вона разом з ним не проживала, місце реєстрації в паспорті [PERSON] зазначено за адресою: [ADDRESS] , жодних документів на підтвердження фактів постійного проживання позивачки разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , ведення спільного господарства та догляду не надано. Вважала, що її права як спадкоємця порушені, вона фактично позбавлена права на спадкування за законом після смерті сина, у зв`язку змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23.04.2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 20.06.2024 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, 12.08.2024 через канцелярію суду представником позивача [PERSON] адвокатом Шкляр І. М. надана заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно належним чином, відзив на позов не надали, 12.08.2024 через канцелярію суду представником відповідача [PERSON] адвокатом Алейніковим О. О. надана заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до частини другої\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи\~проводився за відсутності його учасників. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, взявши до уваги позицію позивача викладену у позові, за відсутності відзиву, оскільки відповідач своїм правом про заперечення проти позову не скористався, проти задоволення позову не заперечував, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого Палацом новонароджених м. Харкова, від 07.02.1979, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] . 29.07.1989 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після чого дружині присвоєне прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 29.07.1989, виданого [INFO] . Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 12.12.2005 року, реєстраційний № 4-05-253494-Ц1, виданого Відділом приватизації житлового фонду Головного Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, [PERSON] та члени його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] дійсно мають на праві спільної сумісної власності квартиру (приміщення квартири спільного заселення), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у будинку готельного типу; квартира (кімнати у квартирі спільного заселення) приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа квартири становить 26,5 кв. м. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 10.02.2021 року, виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 2701. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у виді частки від квартири [ADDRESS] , що належала йому на праві спільної сумісної власності з [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.12.2005 року. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.01.2024 року № /02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки на час відкриття спадщини вона разом з ним не проживала, місце реєстрації в паспорті [PERSON] зазначено за адресою: [ADDRESS] , жодних документів на підтвердження фактів постійного проживання позивачки разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , ведення спільного господарства та догляду не надано; строк для подачі заяви про прийняття спадщини, передбачений ст. 1270 ЦК України, на момент звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини сплив. Згідно з листом Першої Харківської міської державної нотаріальної контори від 18.06.2024 спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] у Першій Харківській міській державній нотаріальній конторі не заводилася. Відповідно до частини третьої статті 3\~ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частинами першою, другою, п`ятою статті 263\~ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, у разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220\~ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1222\~ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. В силу вимог\~ст. 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі\~ст. 1258 ЦК України\~спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В силу ст. 1261 України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Як вбачається із положень ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~3\~ ст.\~1272\~ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу,\~не подав\~заяву про\~прийняття спадщини,\~він вважається\~таким,\~що не\~прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої\~статті 1272 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Позивач пропустила встановлений строк для прийняття спадщини, тому вправі звернутися до суду з позовом для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, в той час як правом на звернення до суду із зазначеним позову не скористалася, обравши способом захисту свого права визнання права власності, який є неналежним способом захисту у даних правовідносинах, що є підставою для відмови у позові. За вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати, передбачені пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", покладаються на позивача. Враховуючи вщевикладене,

Outcome: dismissed