Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-19 00:00:00

у лютому 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки доходу відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 14 січня 2016 року. Від спільного проживання у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, відповідач виїхав на постійне місце проживання до російської федерації. Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. В даний час позивачка не працює, будь-яких додаткових доходів не має. Таким чином, вона не має реальної можливості в повному обсязі та належним чином повністю матеріально забезпечувати сина. Відповідач не піклується до фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з дитиною взагалі. У зв`язку з викладеним, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] та стягнути аліменти на його утримання. Вказану справу було визначено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова [PERSON]. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді [PERSON] від 28 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження; визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позов. Проте, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Деснянського районного суду м. Чернігова відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 26.03.2024 № 887/0/15-24 та на підставі рішення зборів суддів Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.03.2024 № 4 вказану справу передано до канцелярії суду для призначення повторного автоматизованого розподілу в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 квітня 2024 року дану справу визначено для розгляду судді Деснянського районного суду м. Чернігова Рахманкуловій І.П. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Рахманкулової І.П. від 02 квітня 2024 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, визначено час та дату підготовчого засідання. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, її представник подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, вказавши, що позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 54). Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи по суті сповіщався шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади. Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради надіслала до суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника та просили прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Також, управління надіслало до суду висновок щодо неможливості визначити доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 ЦПК України. Згідно із частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 14 січня 2016 року було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 4). В період шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 3). У подальшому 17 серпня 2019 року [PERSON] уклала шлюб зі [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Як убачається зі змісту позовної заяви, після розірвання шлюбу з [PERSON] син сторін залишився проживати з позивачкою, а відповідач переїхав на постійне місце проживання до російської федерації. Згідно з довідкою Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 Чернігівської міської ради від 21.11.2023 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається у 9-Б класі, його батько [PERSON] мешкає окремо від дитини, не бере участі у вихованні малолітнього сина, не цікавиться навчанням [PERSON], його поведінкою у школі, не відвідує шкільні заходи (а.с. 5). За інформацією Комунального некомерційного підприємства «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради від 04.12.2023 № 01-14/1025 [PERSON] - мати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , приходить з ним на прийом до лікаря, цікавиться його здоров`ям та потребами в лікуванні, чітко виконує розпорядження лікаря, проте, батько дитини - [PERSON] на прийом з приводу потреб дитини ніколи не звертався (а.с. 6). Управлінням (службою) у справах дітей Чернігівської міської ради встановлено, що позивач із сином мешкають в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , де для дитини створені всі належні умови для життя та всебічного розвитку. Під час бесіди [PERSON] повідомив, що не проти позбавлення батька батьківських прав, адже він не цікавиться станом його здоров`я, навчанням, успіхами, подарунки не дарує, не телефонує. Останній раз батька бачив понад п`ять років тому. Дитина пам`ятає про батька лише як той сварився у стані алкогольного сп`яніння. Комісія з питань захисту прав дитини, у зв`язку із тим, що в Україні оголошено воєнний стан, місце перебування відповідача не відоме, відсутня інформація про те чи він живий, надала рекомендації Органу опіки та піклування для прийняття рішення про затвердження висновку щодо неможливості визначення доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 478 від 22 липня 2024 року затверджено висновок Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо неможливості визначення доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки фактів, які свідчать про те, що [PERSON] зовсім не турбується про дитину були наведені лише однією стороною і зважаючи на те, що матір`ю не вживалися превентивні заходи впливу відносно батька, позбавлення його батьківських прав є передчасним. Крім того, відповідач в силу об`єктивних причин (проживання окремо від дитини) не має можливості належно її утримувати та виховувати. У постанові Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 756/12509/21 міститься посилання на правовий висновок, висловлений у постанові ОП КЦС ВС від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19, де вказано, що «органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини, і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується з урахуванням досвіду у певній сфері, у межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень. Однак, невчинення таких захисних дій із боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду, оскільки здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень». Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пункту 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За таких підстав, враховуючи, що відповідач ухиляється від виконання обов`язків по вихованню своєї неповнолітньої дитини, а тому суд вважає за доцільне позбавити його батьківських прав відносно неї. Також, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вимоги закону, а також те, що відповідач матеріальним утриманням сина [PERSON] не займається, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача на користь позивача в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття. Крім того, на підставі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення, а відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судовий збір. Враховуючи викладене,

Outcome: approved