Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-29 00:00:00

Представник позивача, адвокат Заборський О. В., звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись у його обґрунтування на те, що 22.05.2024 року [PERSON] через додаток «Дія» стало відомо, що приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65190676 про примусове виконання виконавчого напису № 11926 від 25.01.2021 року приватного нотаріусу про стягнення з неї на користь відповідача кошті, хоча позивачем із ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не було укладено кредитного договору. Додавав, що виконавчий напис є незаконним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки був вчинений у порушення визначеного законом порядку, без доведення безспірності заборгованості позивача, про існування якого позивачу не повідомлялось. На підставі переліченого просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, винесений приватним нотаріусом 25.01.2021 року, та стягнути з ТОВ «ФК «Профіт Капітал» на користь [PERSON] понесені судові витрати за надання правової допомоги в розмірі 10000 грн. Ухвалою суду від 1 серпня 2024 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Ані позивачка, [PERSON] , ані її представник, адвокат Заборський О. В., не висловили заперечень проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін. Представник відповідача, ТОВ«ФК «Профіт Капітал», будучи повідомленим про наявність позову [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, надав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, вказуючи, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу у сумі 10000 грн. є неспівмірним із складністю справи, бо стягнення заборгованості з позивачки на користь ТОВ «ФК «Профіт Капітал» в межах виконавчого провадження не здійснювалось, а зазначені в акті приймання-передачі наданих послуг їх види дублюються, тому просив суд, виходячи з конкретних обставин справи, зменшити їх розмір з 10000 грн. до 1500 грн. Треті особи, приватний нотаріус Горай О. С. та приватний виконавець Сидорук Л. В., також будучи повідомленими про наявність позову [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, своїм правом на подання пояснень третьої особи на позов не скористались. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 25.01.2021 р. приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу, Горай О. С., видав на підставі п. 2 "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, виконавчий напис, реєстр № 11926, за яким з [PERSON] за кредитним договором № 7443196 від 31.07.2018 року, укладеним з ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Профіт Капітал» на підставі договору про відступлення права вимоги від 03.04.2017 року, на користь відповідача було звернуто стягнення на заборгованість в сумі 36870 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Суд також встановив, що на підставі заяви представника стягувача приватним виконавцем Сидорук Л. В. було постановою від 16.04.2021 р. відкрито виконавче провадження № 65190676 про примусове виконання виконавчого напису приватного нотаріусу Горай О. С. від 25.01.2021 р., реєстр № 11926. Згідно зі ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За п. п. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Суд зазначає, що відповідно до п. 1 "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 (в редакції до 26 листопада 2014 року), документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Натомість, постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року N 662 до постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 були внесені зміни. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою від 1 листопада 2017 року Вищого адміністративного суду України, було визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині внесених змін, зокрема, розділ 2, за яким внесено до такого "Переліку документів" "кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, для одержання виконавчого напису за якими додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості." Таким чином суд встановив, що для видачі виконавчого напису нотаріусу відповідно до "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", документами, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, є саме нотаріально посвідчені кредитні угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, які для одержання виконавчого напису повинні подаватися нотаріусу в оригіналі разом із документами, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року по справі № 826/20084/14. Натомість, суд встановив, що доказів укладення договору кредиту № 7443196 від 31.07.2018 року, укладеним [PERSON] з ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» із нотаріальним посвідченням матеріали справи не містять, внаслідок чого у порушення ст. 87 Закону України "Про нотаріат", п. п. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу II "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", п. 1 "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", приватним нотаріусом Горай О. С. було видано 25.01.2021 р. спірний виконавчий напис, реєстр № 11926. Також суд зазначає, що на підставі ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому сам по собі цей факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості. Таким чином суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур, оскільки суд повинен установити чи мав на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник безспірну заборгованість перед стягувачем. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 310/9293/15 а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року по справі № 320/8269/15-ц, від 27 березня 2019 року по справі № 137/1666/16-ц та від 2 липня 2019 року по справі N 916/3006/17. Суд зазначає, що нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише стягувачем, тому не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином суд робить висновок, враховуючи положення ст. 15, 16, 18 ЦК України та ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат", що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. В свою чергу, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: 1) з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення; 2) а також з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Отже, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року по справі № 645/1979/15-ц. Зважаючи на викладене обґрунтування, суд не вбачає необхідності вдаватись до вирішення питання про безспірність вимог ТОВ«ФК «Профіт Капітал». Таким чином, встановивши в судовому засіданні факт порушення приватним нотаріусом Горай О. С. процедури вчинення виконавчого напису від 25.01.2021 р., реєстр № 11926, за яким з [PERSON] за договором кредиту № 7443196 від 31.07.2018 року, укладеним з ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», на користь відповідача було звернуто стягнення на заборгованість у загальній сумі 36870 грн., то вказане є самостійною та достатньою підставою для визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно із переліченим вмотивуванням заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Горай О. С. від 25.01.2021 р., реєстр № 11926. Згідно із ст. 141 ЦПК, враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовні вимоги, а позивача звільнено за законом від сплати судового збору за подання позову, то судовий збір в сумі 1211,20 грн. за подання позовної заяви підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. підтверджуються: ордером адвоката № 1471849; договором від 22 липня 2024 року про надання правничої допомоги адвокатом Заборським О. В., де визначено, що розмір витрат на правничу допомогу визначається розрахунком виконаних робіт та актом приймання-передачі виконаних робіт; розрахунком витрат на правничу допомогу актом приймання-передачі виконаних робіт від 26 липня 2024 року з деталізацією обсягу виконаних робіт адвокатом та їх вартості; а також квитанцією від 26 липня 2024 р. до прибуткового касового ордеру про оплату послуг адвоката в сумі 10000 грн. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, враховуючи заперечення представника відповідача про необхідність зменшення розміру витрат на адвоката. Так судом було враховано, що витрати позивача на правничу допомогу пов`язані з розглядом справи, чому є підтвердження, зокрема, клопотання про витребування у відповідача доказів. Однак суд заважує, що розмір таких витрат не є обґрунтованим, оскільки при цьому не були дотримані критерії розумності їх вартості. Суд вказує, що враховуючи складність справи та сформовану судову практику в даній категорії спорів, обсяг виконаних робіт адвокатом Заборським О. В., зокрема, консультація, попереднє опрацювання, підготовка правової позиції (загалом 4 години), не відповідає критерію розумності розміру витрат за такі роботи (загалом 4000 грн.). Також суд на підставі наведеного вмотивування зазначає, що складання позовної заяви по даній справі та її супровід у суді (загалом 6 годин), яка не є складною та не вимагає опрацювання великого обсягу доказів та нормативної бази, не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (загалом на суму 6000 грн.). Отже, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін, враховуючи значення справи для позивача, застосовуючи співмірність та розумність понесених [PERSON] витрат на правничу допомогу, суд дійшов переконання про необхідність зменшення розміру понесених позивачкою витрат на правничу допомогу до 5000 грн. Враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовні вимоги, то витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн. підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь [PERSON] в сумі 5000 грн., як такі, що були доведені відповідно до ст. 137, 141 ЦПК.

Outcome: approved