Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-15 00:00:00

09 листопада 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання їхнього неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] з матір`ю. Також, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2020 року. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та знаходиться на повному її утриманні. На даний час дитина ніде не зареєстрована, оскільки батько не дає згоди на реєстрацію. Спільне життя з відповідачем не склалося та через постійні сварки і непорозуміння шлюбні відносини між ними припинені, позивач не бажає і надалі перебувати у шлюбі з відповідачем, а тому звернулася до суду із даним позовом. Згідно ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 листопада 2023 року справу за вказаним позовом передано на розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова за територіальною юрисдикцією (підсудністю). Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2024 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] постійно сприяв фізичному, духовному та соціальному розвитку сина, приймав участь у його вихованні, спільно проводив з ним час, забирав та відводив до садочка, цікавився у вихователів про перебування дитини у садочку, турбувався і турбується станом здоров`я сина та має з ним довірливі стосунки. Також [PERSON] приймав участь у проведенні ремонтних робіт у приміщенні садочку, відвідував батьківські збори та є учасником батьківського чату. Крім того, станом на 20.10.2023 малолітній син сторін перебував на диспансерному обліку у кардіолога та відвідував лікарню у супроводі батька. Під час спільного проживання з дружиною [PERSON] постійно працював та повністю утримував сім`ю. Після того як його дружина пішла до іншого чоловіка та забрала сина, [PERSON] сплачував аліменти на дитину спочатку на картковий рахунок дружини, який у подальшому було заблоковано, нового номеру картки йому не повідомлялося, а у подальшому [PERSON] просила направити кошти на її поштову адресу місця проживання. Також, [PERSON] приймає участь у додаткових витратах на дитину, зокрема купує дитині одяг, іграшки, оплачує витрати, пов`язані з відвідуванням садочка, вітає дитину з днем народження. Крім того, [PERSON] офіційно працевлаштований та має можливість забезпечувати дитину на належному рівні. Натомість [PERSON] не працює і не має самостійного доходу, що за приписами ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України унеможливлює визначення місця проживання дитини разом із нею. 08 лютого 2024 року представник [PERSON] - адвокат Жилінський О.В. надіслав до суду відзив на зустрічний позов [PERSON] , в якому заперечував щодо задоволення вимог зустрічного позову в повному обсязі. У відзиві, зокрема, зазначено, що після фактичного припинення сімейних відносин в середині 2023 року [PERSON] залишився проживати у квартирі, яку винаймало подружжя, а [PERSON] разом з їх малолітнім сином винаймала іншу квартиру за адресою: [ADDRESS] , де і мешкала з дитиною до кінця 2023 року. Таким чином, після припинення сімейних відносин, [PERSON] фактично не мав заперечень проти того, що дитина залишилась проживати разом із матір`ю. Лише після звернення [PERSON] до суду з даним позовом, відповідач вирішив подати зустрічний позов. Також, представник [PERSON] зазначає, що у липні та серпні 2023 року [PERSON] перераховував аліменти на дитину у розмірі 5025 грн. 13 коп. щомісяця, що свідчить про окреме проживання батька від дитини і виконання ним обов`язку по сплаті аліментів та можливість утримання своєї дитини в такому розмірі, який співпадає з розміром, визначеним позивачем у первісному позові. Представник [PERSON] - адвокат Підмогильна Я.Я. подала до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій підтримала вимоги зустрічного позову [PERSON] та зазначила, що з грудня 2023 року [PERSON] з дитиною переїхала до іншого міста і переховувала місце перебування їх сина, а тому у батька виникла підстава для подання позову про визначення місця проживання дитини з ним. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі та підтримала зустрічний позов і просила суд його задовольнити. Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради направила до суду письмові пояснення, в яких зазначено, що малолітній Кордун Денис в м. Чернігові не проживає, а проживає разом з матір`ю - [PERSON] у [ADDRESS] , тому висновок щодо розв`язання спору повинна надавати служба у справах дітей за місцем проживання дитини. Також просили справу розглянути без участі представника управління та прийняти рішення з урахуванням якнайкращих інтересів дитини (а.с. 119). Служба у справах дітей Київської районної у м. Полтаві ради надіслала до суду клопотання про розгляду справи без участі їх представника та при вирішенні справи судом, просили врахувати інтереси малолітньої дитини. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Шлюб між сторонами зареєстровано 24 липня 2020 року, актовий запис № 762 (а.с. 13). Як зазначено у позовній заяві, подружні відносини подружжя припинило, спільне господарство не ведеться, подальше збереження шлюбу позивач вважає не можливим, оскільки це суперечить її інтересам. Відповідач у зустрічній позовній заяві теж стверджує, що сім`я фактично припинила своє існування з середини 2023 року і подальше спільне життя суперечить інтересам один одного та інтересам дитини. Сторони також визнають, що після фактичного припинення шлюбних відносин, дитина проживає разом з матір`ю, а батько надавав матеріальну допомогу на утримання сина, перераховуючи кошти на картковий рахунок дружини та здійснював поштові перекази коштів в якості аліментів. На час розгляду справи у суді позивач з дитиною проживає у приватному будинку в [ADDRESS] . З висновку Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтави ради, як органу опіки та піклування вбачається, що мати створила належні умови для свого сина, складних життєвих обставин у неї не виявлено, мати спроможна виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею, а також беручи до уваги малолітній вік дитини та рішення комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] (а.с. 216). В даному висновку йде також посилання на акт обстеження умов проживання від 29.02.2024, наданого Управлінням (службою) у справах дітей Чернігівської міської ради, в якому також зазначено, що за місцем проживання батька теж створені належні умови для виховання та проживання дитини. Рішенням Київської районної у м. Полтави ради № 138 від 23.04.2024 затверджено висновок Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтави ради, як органу опіки та піклування, про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю (а.с. 215 на звороті). Представник відповідача надала суду витяг з наказу начальника Військового інституту телекомунікацій та інформатизації (по строковій частині) від 05.03.2024 за № 65 про призначення [PERSON] слухачем курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації з 05.03.2024 із зарахуваням до списків особового складу, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації (а.с. 213). Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі статтею 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подальше збереження шлюбу між сторонами суперечитиме їхнім інтересам, а тому шлюб підлягає розірванню. Крім того, угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на вказане, враховуючи вимоги закону, обов`язок відповідача утримувати неповнолітню дитину, що відповідач є працездатним, працює, отримує стабільний дохід, відсутність у відповідача інших утриманців, суд вважає за можливе стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий спосіб стягнення заявила позивач у своєму позові. Крім того, на підставі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення, а відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд зазначає наступне. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини закріплено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно із частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тлумачення частини першої статті 161 Сімейного кодексу України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У рішенні Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, а саме вік малолітньої дитини та прив`язаність її до матері, добросовісне ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, що підтверджується висновком органу опіки та піклування, суд знаходить підстави для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , оскільки це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. При цьому, суд враховує, що визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванні з нею, що передбачено чинним законодавством. У зв`язку з наявністю підстав для задоволення позову [PERSON] , їй мають бути відшкодовані витрати на правничу допомогу. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно п. 3 частини другої ст. 141 ЦПК судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Правничу допомогу [PERSON] надавав адвокат Жилінський О.В. на підставі ордеру серії СВ № 1076119 від 25 січня 2024 року (а.с. 116) та договору № 01/24 про надання правничої допомоги від 25 січня 2024 року (а.с. 133 на звороті-134). На підтвердження наданих послуг надано розрахунок оплати витрат на правничу допомогу (а.с. 135) та квитанцію № 01/24 від 25 січня 2024 року про оплату [PERSON] адвокату 15000 грн. згідно з договором про надання правничої допомоги № 01/24 від 25 січня 2024 року (а.с.134 на звороті). Згідно частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки [PERSON] документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на її користь понесені витрати на правничу допомогу у даній справі. Проте, враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співрозмірності, суд вважає за можливе стягнути 10000 грн. витрат на правничу допомогу, вважаючи таку суму співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України суд вирішує питання про стягненя судового збору.

Outcome: approved