Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] через свого представника - адвоката Басараб Н.В. звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ПрАТ «Дельта Банк» про стягнення перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, 3% річних, інфляційних втрат та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивував тим, що 22.06.2012 року між [PERSON] та ПАТ «Астра банк» був укладений кредитний договір № 150199036975001, згідно з умовами якого банк надав відновлюваний кредит в межах ліміту - 600 000,00 грн, зі сплатою 20,49 % річних за користування кредитом, на строк до 22.11.2016 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та банком 22.06.2012 року укладений Іпотечний договір № 1561, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, банку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . 02.12.2013 року між ПАТ «Астра банк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Астра банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальним договором. [PERSON] після продажу прав вимоги виконував належним чином умови договору з 02.12.2013 року, але ПАТ «Дельта Банк», не маючи наміру виконувати умови кредитного договору, не відкрив для позивача відновлювальну кредитну лінію, що, в свою чергу, призвело до одностороннього невиконання умов договору з боку ПАТ «Дельта Банку». На численні письмові звернення [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» щодо виконання ним умов кредитного договору, права за яким були відступлені за договором купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 року, відповіді отримано не було, відновлювальна кредитна лінія так і не була відкрита. Незважаючи на виконання умов кредитного договору ПАТ «Дельта Банк» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» як на предмет іпотеки, у зв`язку з чим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Літвіновим А.В. 2.03.2016 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та у їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28561074 та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк» на підставі іпотечного договору від 22.06.2012 року. [PERSON] продовжував і далі виконувати умови кредитного договору, але ПАТ «Дельта Банк» виставило на продаж через електронний майданчик на електронні торги за квартиру [ADDRESS] з початковою ціною лоту - 2 143 000,00 грн., де переможцем торгів стала [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] за ціною 1 285 800,00 грн. 18.10.2018 року право власності на житлове приміщення було зареєстроване за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні № 1078 від 18.10.2018 року . 12.11.2018 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу № 859 від 12.11.2018 року. Оскільки відповідач ПАТ «Дельта Банк» набув право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» як на предмет іпотеки, але не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо сплати на користь позивача [PERSON] перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, то цим порушив права позивача. Так, згідно листа-вимоги від 10.04.2015 року розмір заборгованості, про яку зазначив банк, становить 495 381,18 грн., тоді як ринкова вартість квартири, яка була набута ПАТ «Дельта Банк» у власність, становила 2 143 000.00 грн. 90% вартості предмета іпотеки становить 1 928 700 грн., розмір забезпечених вимог іпотекодержателя становить згідно Кредитного договору 600 000,00 грн., отже сума, яку повинен був сплатити ПАТ «Дельта Банк» [PERSON] , становить 1 328 700,00 грн. Тому, вважав, що у зв`язку із набуттям ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, правовідносини між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Дельта Банк» за договором іпотеки від 22.06.2012 року припинилися шляхом повного і належного виконання зобов`язань за договором іпотекодавцем , а ПАТ «Дельта Банк» зобов`язаний був сплатити [PERSON] 1 328 700,00 грн. перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Оскільки відповідач не виконав свого обов`язку, то у позивача виникло право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Також вказав, що неповернення грошових коштів, що є перевищенням 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, спричинило позивачу моральну шкоду, яка виражена в душевних стражданнях. Дії ПАТ «Дельта Банк» порушили не тільки плани та наміри на майбутнє життя, що також призвело до додаткових хвилювань і негативно відобразилось на душевному та психологічному та фізичному стані. Внаслідок перенесеного стресу від неправомірних дій відповідача і втрати квартири, у позивача загострились хронічні хвороби, перебіг яких став тяжким і з 2018 року він постійно перебував на стаціонарних лікуваннях, втратив ногу. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює в 500 000,00 грн. Тому, просив поновити [PERSON] строк позовної давності на звернення до суду з позовними вимогами, як такий, що пропущений з поважних причин, стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на користь [PERSON] перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя в розмірі 1 328 700,00 грн., 3% річних за період з 02.03.2016 року по 17.01.2024 року в розмірі 314 192,00 грн., інфляційні втрати за період з 02.03.2016 року по 17.01.2024 року в розмірі 1 635 418,98 грн., моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн., а всього на загальну суму 3 778 310,98 грн., а також судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 40 000,00 грн. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 26 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі з розглядом за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання (т. 1 а.с. 158-159). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 2 а.с. 20). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Підтримав подану заяву про застосування строку позовної давності. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 22.06.2012 року між [PERSON] та ПАТ «Астра банк» був укладений кредитний договір № 150199036975001, згідно умов якого, Банк надав Позичальнику відновлюваний кредит в межах ліміту - 600 000, 00 грн. з розрахунку 20,49 % річних за користування кредитом на строк до 22.11.2016 року. (т. 1 а.с. 49-66). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між [PERSON] та ПАТ «Астра банк» був укладений Іпотечний договір № 1561 від 22.06.2012 року, яким було передано в іпотеку, в якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, належна [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення, Виконавчий орган Київської міської ради від 20.01.2009 року квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 76-93). 02.12.2013 року між ПАТ «Астра банк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого, в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ «Астра банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальним договором. Про це, листом № 13408/АВ-Р/09122013-2292 від 09.12.2013року ПАТ «Астра банк» повідомило [PERSON] (т. 1 а.с. 94). Згідно листа-вимоги від 10.04.2015 року розмір заборгованості, про яку зазначив банк, становить 495 381,18 грн. (т. 1 а.с. 99). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 100465345 від 17.10.2017 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Літвіновим А.В. 02.03.2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28561074 та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк» на підставі іпотечного договору від 22.06.2012 року (т. 1 а.с. 113-115). 18.10.2018 року право власності на житлове приміщення було зареєстроване за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні № 1078 від 18.10.2018 року (т. 1 а.с. 116-119). 12.11.2018 року право власності на [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі- продажу № 859 від 12.11.2018 року (т. 1 а.с. 120-124). Дані обставини сторонами не спростовуються. Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»). Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Аналогічні положення містяться у підп. 1 п. 5.7. договору іпотеки, за змістом якого сторони домовились, що звернення стягнення га предмет іпотеки вразі набуття іпотекодержателем права на звернення за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель повідомляє іпотекодавця з дотриманням вимог, установлених ст. 37 Закону України «Про іпотеку. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обов`язок відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, обумовлений ст. 37 Закону України «Про іпотеку», виникає з договірних правовідносин сторін договору іпотеки. Обов`язок іпотекодержателя відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, передбачених у ст. 37 Закону України «Про іпотеку», виникає у випадку набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Тобто, такий обов`язок ґрунтується на договірному характері правовідносин сторін щодо передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю (постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року справа № 910/10059/17). Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що відповідач у позасудовому порядку звернув стягнення та набув право власності на іпотечне майно. Відповідно, враховуючи викладене вище, позивач відповідно до вимог закону, має право на відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування позову вказав, що ПАТ «Дельта Банк» виставило на продаж через електронний майданчик на електронні торги за квартиру [ADDRESS] з початковою ціною лоту - 2 143 000,00 грн., де переможцем торгів стала [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] за ціною 1 285 800,00 грн. Тому, обраховував розрахунок, виходячи з вказаної суми. Однак, матеріали справи не містять відомостей про оцінку квартири [ADDRESS] на дату набуття відповідачем права власності на квартиру. Доказів з даного приводу позивачем не надано і в ході розгляду справи. За таких обставин та за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження дійсної вартості іпотечної квартири станом на момент звернення на неї стягнення у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача різниці між розміром заборгованості позивача та вартістю квартири у заявленому позивачем розмірі через його недоведеність. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно ст. ст. 76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в справі № 752/23412/18 від 19.05.2021 року, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Верховний Суд зауважує, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. В свою чергу, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Жодна із сторін питання про призначення експертизи перед судом з метою встановлення та/або спростування розбіжностей у вартості квартири, не порушувала, так само, як розпорядившись наданими процесуальним законом правами на власний розсуд, не заявила клопотання про витребування доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тому, виходячи з принципу диспозитивностї цивільного судочинства, враховуючи ненадання сторонами, зокрема, позивачем доказів вартості спірної квартири станом на момент переходу права власності на неї до відповідача, які б відповідали вимогам ст. ст. 76-80 ЦПК України, а також те, що позивач наполягав саме на заявлених вимогах в заявленому розмірі, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з ПАТ «Дельта Банк» на користь [PERSON] перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя в розмірі 1 328 700,00 грн. і надходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки суд позбавлений можливості вирішити питання про обґрунтованість заявленої позовної вимоги у зв`язку з її недоведеністю позивачем. Як наслідок, не підлягають задоволенню й похідні вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10.02.2010 року). Отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог, суд не вирішує питання щодо пропуску позивачем строків позовної давності. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed