Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

12 квітня 2024 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить: визнати майно, а саме житловий будинок з погосподарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати [PERSON] власником 1/2 (однієї другої) частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що з 12 січня 2007 року вона перебувала у зареєстровану шлюбі з відповідачем [PERSON] , який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06 лютого 2024 року розірвано. В період перебування в шлюбі, а саме 16 червня 2009 року, ними було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вартість даного житлового будинку з прилежними до нього господарськими будівлями складає 1152110, 00 гривень. Отже, житловий будинок набутий за час шлюбу 16 червня 2009 року та є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частки у цьому житлового будинку. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 16 квітня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У судове засідання [PERSON] не прибула, однак її представник адвокат Галько Р.В. подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає. Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач [PERSON] позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже у суду наявні законні підстави для прийняття визнання позову та ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників. Частиною 4 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У ч. 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21 серпня 2024 року, є дата складення повного судового рішення 22 серпня 2024 року. Оцінивши доводи позивача, заяву відповідача про визнання позову, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 12 січня 2007 року у Краковецькій селищній раді Яворівського району Львівської області, актовий запис № 01. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06 лютого 2024 року у справі № 944/7847/23 укладений між сторонами шлюб було розірвано. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П. 16 червня 2009 року за реєстровим № 421, є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] набув права власності на спірний житловий будинок за час перебування у шлюбі з [PERSON] . Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 1, 2 ст .71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому, суд враховує, що зазначені норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19. Водночас, відповідачем будь-яких доказів того, що житловий будинок будинку за адресою: [ADDRESS] , є його особистою власністю згідно з нормами ст. 57 Сімейного кодексу України, зокрема, що: це майно набуте (створене) ним до шлюбу; набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, чи за кошти, які належали йому особисто; майно набуте ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин; у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали йому особисто. Також відповідач не надав жодних доказів того, що позивач за час перебування у шлюбі не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялася від участі в утриманні дітей, приховувала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї, чи інших обставин, які можуть бути підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя. Навпаки відповідач позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частки спірного житлового будинку визнав, про що подав відповідну заяву. А відповідно до ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведені вище обставини, а також визнання позову відповідачем, норми законодавства та висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , тобто належать їм праві спільної сумісної власності, та, відповідно, підлягає поділу на рівні частки. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила за позовну вимогу про поділ спільного майна судовий збір в розмірі 5760, 60 грн, що підтверджується квитанцією № 48 від 12 квітня 2024 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, тому відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Зважаючи на наведене з [PERSON] слід стягнути 2880,30 грн на користь [PERSON] , що становить 50 відсотків сплаченого судового збору.

Outcome: approved