Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з держави Російська Федерація на його користь в розмірі 1 430 789 гривень 50 копійок, що на день подання позову згідно з офіційного курсу Національного банку України становить 35000,00 євро. Стягнути з держави Російська Федерація на користь його малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1 430 789 гривень 50 копійок, що на день подання позову згідно з офіційного курсу Національного банку України становить 35000,00 євро. Вимоги обґрунтовує тим, що він народився [INFO] у селі Нижня Єгорівка Сватівського району Луганської області, перебуває у шлюбі з 10.07.1993 року, має двох повнолітніх доньок, які є офіцерами Збройних Сил України, брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини. До початку повномаштабного військового вторгнення Російської Федерації в Україну зареєстрований та проживав разом із дружиною та малолітнім сином у належному йому на праві власності будинку за адресою: [ADDRESS] . У 2014 році підконтрольні Російській Федерації озброєні терористичні угрупування так званої «лнр» захопили частину Луганської області і життя у рідному місті Сватове для нього членів його сім`ї, інших мешканців міста стало наповнюватися занепокоєнням, страхом, розпачем через постійну небезпеку спричинену військовою агресією. Незважаючи на відновлення нормального життя внаслідок цих подій, нинішнє життя стало невідновним від 24.02.2022 року - початку повномасштабного військового вторгнення Російської Федерації в Україну. Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України окупанти (військовослужбовці Російської Федерації) та терористичні групи («лнр» та «днр») неодноразово намагалися захопити місто Сватове (Луганська область), що супроводжувалося масованими щоденними обстрілами, зокрема, по об`єктам цивільної інфраструктури. Враховуючи, що доньки позивача є офіцерами Збройних Сил України, а також щільність та частоту обстрілів по місту, було прийнято рішення про евакуацію сім`ї з метою збереження самого головного - життя. У місті залишилося належне на праві власності позивачу майно. З березня 2022 року місто Сватове (Луганська область) перебуває в окупації, позивачу не відомо в якому стані перебуває належне йому житло та майно, так як зв`язок з мешканцями окупованого міста Сватове відсутній. Із джерел масової інформації стало відомо, що після окупації міста Сватове (Луганська область) факти заселення окупантами порожнього житла та його мародерства є постійним явищем. З метою захисту права на житло, власність, позивач звернувся до центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку із заявою про вчинення відповідного кримінального правопорушення. За заявою відкрито кримінальне провадження № 12024135000000005, що підтверджується інформацією зазначеною у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.01.2024 року. Позивач із дружиною та малолітнім сином перемістилися до міста Одеси і отримали статус внутрішньо переміщених осіб. 13.04.2022 року [PERSON] прийняв рішення мобілізуватися до лав територіальної оборони Збройних Сил України. Повернутися до рідного міста та житла у нього та його сім`ї немає можливості з огляду на його окупацію, військові дії Російської Федерації. Наразі вимушений орендувати житло. Від початку військового нападу Російської Федерації проти України, позивач та члени його сім`ї постійно перебувають у пригніченому стані, також у них знизився життєвий тонус, що негативно позначається на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, особливо це стосується малолітнього сина. З початку війни сім`ї позивача та йому самому довелося змінити своє життя після евакуації з рідного міста, з підстав чого вони зазнали моральних страждань, що супроводжується душевним болем, втратою спокою, постійним розчаруванням та відчуттям неможливості забезпечити безпеку. Моральні страждання кожного дня посилюються, оскільки кожного дня його дружина знаходиться у відчаї та розпачі, тому що щоденно в новинах передають про обстріли, руйнування та загиблих в містах, а позивач, як батько та чоловік (гарант безпеки своєї сім`ї) унеможливлений гарантувати безпеку та захист своєї сім`ї навіть в місті Одесі, що також є для нього приниженням честі й гідності. Позивач та члени його сім`ї позбавлені звичного ритму життя, можливості проживати в рідному місті та житлі, підтримувати нормальні життєві зв`язки з рідними особами, які залишилися в місті Сватове. В результаті були змушені неодноразово обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов, але душевного та морального спокою перестали відчувати. Відтак, установлений спосіб життя та належне їм майно фактично втрачено внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України. Незаконні дії з боку Російської Федерації порушують позивача та його малолітнього сина право на повагу до приватного і сімейного життя, на житло, які гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статтями 32, 47 Конституції України. Крім того, ці дії порушили право на власність, яке гарантоване Протоколом І до Конвенції та Конституцією України. Вищезазначені обставини зумовили фактичні підстави звернення до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18. Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання. Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга №34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга №8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга №15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга №15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга №156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60). Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету російської федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена російською федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи російської федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами. Це позбавляє застосування судового імунітету Російської Федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, «обмеження буде несумісне з пунктом 1 статті 6 Конвенції 1950 року, якщо не існує розумної пропорції між використовуваними засобами та метою, яка переслідується». Також, при розгляді питання про доступ до суду в контексті застосування юрисдикційного імунітету держави, «необхідно переконатися, що обмеження, що застосовуються, не обмежують і не скорочують доступ, що залишився особі, таким чином або такою мірою, що порушується сама сутність права [доступу до суду]» (Ashingdane v the United Kingdom (скарга №8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга №36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55). В іншому випадку, повне перешкоджання у розгляді справи, без будь-якої провини з боку позивача, буде суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року (McElhinney v. Ireland (скарга №31253/96), рішення від 21 листопада 2001 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса). Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивачів, за захистом якого вони звернулися до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації. Таким чином, звернення позивачів до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. При розгляді питання щодо застосування судового імунітету, слід брати до уваги «загальні принципи, що лежать в основі прав людини та гуманітарного права та втілюють основні права, такі як право на ефективний спосіб захисту права, право на компенсацію збитків, понесених внаслідок порушень гуманітарного права, та право на захист від відмови у правосудді» (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 30.) Виходячи із сукупності наведеного, суд вважає, що право [PERSON] на належне та ефективне відшкодування шкоди повинно бути захищене, а судовий імунітет не повинен бути перешкодою для такого відшкодування у тих виняткових обставинах, коли немає інших механізмів відшкодування. У своїй постанові від 14 квітня 2022 року у наведеній вище справі №308/9708/19 Верховний Суд дійшов висновку, що на російську федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд встановив, що «такими діями російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача». У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином України, учасником бойових дій, народився [INFO] у селі Нижня Єгорівка Сватівського району Луганської області, що підтверджується інформацією зазначеною у паспорті громадянина України зразка 1993 року серія та номер [NUMBER] , виданий 23.06.1998 Сватівським РВ УМВС України в Луганській області (копія додається - додаток № 2). Перебуває у зареєстрованому шлюбі з 10.07.1993 року, даний факт підтверджує свідоцтво про шлюб від 10.07.1993 року серія [NUMBER] видане сільською Радою народних депутатів Сватівського району Луганської області. Має малолітнього сина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сватівського районного управління юстиції у Луганській області від 08.07.2011 серія [NUMBER] . Має двох повнолітніх доньок - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується інформацією зазначеною у свідоцтві про народження [PERSON] , видане сільською Радою народних депутатів Сватівського району Луганської області від 05.12.1997 серія [NUMBER] та свідоцтві про народження [PERSON] , видане сільською Радою народних депутатів Сватівського району Луганської області від 01.04.1994 серія [NUMBER] , які є офіцерами Збройних Сил України, брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини, що підтверджується посвідченням офіцера Збройних Сил України [PERSON] від 07.08.2022 серія УК № та посвідченням учасника бойових дій [PERSON] від 18.03.2023 серія [NUMBER] , а також підтверджується посвідченням офіцера Збройних Сил України [PERSON] від 25.07.2022 серія [NUMBER] та посвідченням учасника бойових дій [PERSON] від 26.10.2021 року серія [NUMBER] . До початку повномасштабного військового вторгнення Російської Федерації в Україну був зареєстрований та проживав разом із дружиною та малолітнім сином у належному йому на праві власності будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією зазначеною у витязі [PERSON] від 03.02.2024 № 2024/001162327 з Реєстру територіальної громади, витязі [PERSON] від 03.02.2024 № 2024/001159218 з Реєстру територіальної громади, витязі [PERSON] від 03.02.2024 № 2024/001159294 з Реєстру територіальної громади. У 2014 році підконтрольні Російській Федерації озброєні терористичні угрупування так званої «лнр» захопили частину Луганської області і життя у місті Сватове стало наповнюватися занепокоєнням, страхом, розпачем через постійну небезпеку спричинену військовою агресіє. Незважаючи на відновлення нормального життя внаслідок цих подій, життя стало невідновним від 24.02.2022 - початку повномасштабного військового вторгнення Російської Федерації в Україну. Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України окупанти (військовослужбовці Російської Федерації) та терористичні групи («лнр» та «днр») неодноразово намагалися захопити місто Сватове (Луганська область), що супроводжувалося масованими щоденними обстрілами, зокрема, по об`єктам цивільної інфраструктури. Враховуючи щільність та частоту обстрілів по місту позивачем та членами його родини було прийнято рішення про евакуацію сім`ї з метою збереження самого головного - життя. У місті залишилося належне позивачу на праві власності майно: 1)квартира - розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.05.2008 року, який посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Сватівського районного нотаріального округу та інформацією зазначеною у витязі з Державного реєстру правочинів від 24.05.2008 № 5976015. 2)квартира - розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.10.2000 року серія АВН № 190305, який посвідчено [PERSON] , державним нотаріусом Сватівської державної нотаріальної контори. 3)жилий будинок із надвірними будівлями - розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.10.2000 року серія АВН № 190304, який посвідчено [PERSON] , державним нотаріусом Сватівської державної нотаріальної контори та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.05.2008 № 18749894. 4)земельна ділянка площею 0,0354 га - розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією зазначеною у державному акті на право власності на земельну ділянку від 10.05.2012 серія ЯК № 094036. 5)земельна ділянка площею 9,77 га - розташована на території Райгородської сільської ради Сватівського району Луганської області з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується інформацією зазначеною у державному акті на право власності на земельну ділянку від 11.12.2007 серія ЛГ № 168763. 6)земельна частка (паю) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Мічуріна, с. Райгородка, Сватівського району, Луганської області, сільськогосподарські угіддя розміром - 2,47 ум.кад.га (пасовища - 2,02 та сіножаті - 0,45), підтверджується інформацією зазначеною у свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 14.12.2006 року серія ВЕМ № 299208 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.12.2020 № НМН 291235, які посвідчені державним нотаріусом Першої Сватівської державної нотаріальної контори. З березня 2022 року місто Сватове (Луганська область) перебуває в окупації, не відомо в якому стані перебуває належне позивачу житло та майно, так як зв`язок з мешканцями окупованого міста Сватове відсутній. Із джерел масової інформації мені стало відомо, що після окупації міста Сватове (Луганська область) факти заселення окупантами порожнього житла та його мародерства є постійним явищем. З метою захисту права на житло, власність, позивач звернувся до центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку із заявою про вчинення відповідного кримінального правопорушення. За його заявою відкрито кримінальне провадження № 12024135000000005, що підтверджується інформацією зазначеною у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.01.2024 року. Позивач разом із дружиною та малолітнім сином перемістилися до міста Одеси і отримали статус внутрішньо переміщених осіб, що підтверджується відповідними довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, а саме: довідка від 09.04.2022 № 5105-7000479218 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , довідка від 09.04.2022 № 5137-7000477535 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , довідка від 09.04.2022 № 5137-5001426187 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] . 13.04.2022 року позивач мобілізувався до лав територіальної оборони Збройних Сил України (являвся офіцером запасу, у званні - капітан) міста Одеси на посаду начальника медичної служби [INFO], що підтверджується інформацією зазначеною у посвідченні офіцера Збройних Сил України [PERSON] від 30.01.2023 серія [NUMBER] . Єучасником бойових дій, що підтверджується інформацією зазначеною у посвідченні учасника бойових дій [PERSON] від 17.05.2023 серія [NUMBER] . Повернутися до рідного міста та житла у позивача та його сім`ї немає можливості з огляду на його окупацію, військові дії Російської Федерації. З врахуванням вищенаведеного, позивач звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди пов`язаної з агресією Російською Федерації проти України. За приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація, як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Згідно з частиною 2 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом, оскільки російська федерація вийшла за межі суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, тому що будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, і суди України, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни. Таким чином, російська федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167 цс 20). Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 своєї постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 9 вищезазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України вказано, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. З врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що у результаті противоправних дій російської федерації позивачу завдана моральна шкода. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ. Зокрема, суд бере до увагу рішення ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), яким ЄСПЛ зобов`язав Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу. Враховуючи характер душевних страждань, яких позивачі зазнали у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, що не дають їм можливості проживати повноцінне життя, яке вони проживали до збройної агресії, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій відповідача, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у зазначеному останнім розмірі. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Зважаючи на те, що позивачі згідно приписів п. 22 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140 гривень. Враховуючи наведене,

Outcome: approved