Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

21.11.2023 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] , третьої особи Органу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення способів участі у вихованні дітей та встановлення графіку зустрічей з дітьми, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визначити спосіб батька [PERSON] , участі у вихованні дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та встановити графік зустрічей з дітьми: кожна неділя з 10:00 до 15.00 год.; четвер з 17:00 год. до 20:00 год., раз в два тижні; зустрічі проводити на нейтральній території, поза межами місця проживання [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Станом на сьогоднішній день [PERSON] та [PERSON] не проживають спільною сім`єю, повністю припинили сімейні відносини, а також у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа № 466/8248/23 про розірвання шлюбу. За час шлюбу в сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] . Станом на день подання цього позову до суду діти проживають з матір`ю [PERSON] . Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації м. Львова від 11.10.2023 p., № 525 встановлено [PERSON] дні побачення з малолітніми дітьми. Позивач вважає, що вище вказане розпорядження не повністю вирішую спір між батьками, щодо способів участі батька у вихованні дітей з огляду на наступне. Так, у вищезазначеному Розпорядженні не вказано де саме повинні відбуватись зустрічі батька з дітьми. Як наслідок [PERSON] приходить до житла його колишньої дружини та вчиняє насильство відносно позивача та дітей. Даний факт підтверджується відповідною постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.05.2023 р. у справі №466/5278/23, яка додається до позову. Окрім наведеного позивач вважає, що визначені в розпорядженні дні і час побачення з дітьми порушують особисті права позивача. У Розпорядженні встановлено [PERSON] дні побачень з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] : 1,3 субота кожного місяця - з 11:00 год. по 18:00 год.; 2,4 неділя кожного місяця - з 11:00 год. по 18:00 год.; щовівторка та щочетверга місяця - з 17:00год. по 18:00год.; за домовленістю між батьками в інші дні. Проте, як вказує позивач, не враховано вік малолітніх дітей, і що при такому графіку побачень позивач не зможе вчасно забезпечити можливість зустрічей з дітьми з батьком, оскільки в останньої також є особисті справи та потреби у прогулянках з дітьми, забезпечення їм у цей час освітніх та розважальних заходів. Тому, позивач вважає, що правильним і таким, що не порушуватиме права обох сторін буде встановлення наступних годин побачень батька з дітьми: кожна неділя з 10:00 до 15.00 год.; четвер з 17:00 год. до 20:00 год., раз в два тижні замість вівторка і четверга з 17:00 год. до 20:00 год. Так, Верховний суд України вказав, що суд може самостійно визначити графік побачень батька із дитиною. Такий висновок зробив ВС в постанові №686/667/17 від 01.04.2020р. З врахуванням вищевикладеного, змушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Маліцький Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та письмових поясненнях. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Домашовець В.С. в судовому засіданні позов заперечив, зазначивши, що є Розпорядження Шевченківської районної адміністрації м. Львова від 11.10.2023 p., № 525, яке слід виконувати сторонам. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, підтримавши Розпорядження Шевченківської районної адміністрації м. Львова № 525 від 11.10.2023p. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що [PERSON] та [PERSON] 16 березня 2019 року зареєстрували шлюб, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07.11.2023 року по справі № 466/8248/23 розірвано. Так, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей. Як встановлено судом, після припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] , діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] проживають разом з матір`ю. Відповідно до розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №525 від 11 жовтня 2023 року, виходячи з інтересів дітей, враховуючи зайнятість батьків, вік дітей, режим дня, акти оцінки потреб, встановлено дні побачень [PERSON] із малолітніми синами [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а саме: 1, 3 субота кожного місяця - з 11:00год. по 18:00год.; 2, 4 неділя кожного місяця - з 11:00год. по 18:00год.; щовівторка та щочетверга місяця - з 17:00год. по 20:00год.; за домовленістю між батьками дітей, зустрічі можуть відбуватися і в інші дні впродовж тижня, не порушуючи режиму дітей (а.с.4). Також вказаним розпорядженням зобов`язано [PERSON] , матір дітей не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька [PERSON] з дітьми, дозволяти вільне спілкування з ними. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Сімейного кодексу України (далі СК України), Закону України «Про охорону дитинства» (далі Закон №2402-III) та Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року. Так, частинами 1 та 3 статті 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з приписами частин 1 та 2 статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Зважаючи на приписи частини 2 статті 10 ЦПК України, суд враховує норми Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі Конвенція). Так, статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Положеннями статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. З огляду на приписи частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ). Так, ЄСПЛ зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Mamchur v. Ukraine» («Мамчур проти України») (Заява № 10383/09), №10383/09, §100, Страсбург, від 16 липня 2015 року). Також, ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Hunt v. Ukraine» («Хант проти України») Заява N 31111/04, §54, Страсбург, від 07 грудня 2006 року). Суд зазначає, що системний аналіз застосованих ним міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України дає підстави вважати, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Такий висновок повністю узгоджується з правовими висновками Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №487/2621/17-ц та від 03 лютого 2021 року у справі №140/1984/19. Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд вважає, що батько [PERSON] має право приймати участь у вихованні дітей, причин які б унеможливлювали цьому судом не встановлено. Суд також звертає увагу на те, що відповідач виявляє бажання спілкуватись та зустрічатись із дітьми, судом не встановлено підстав для усунення відповідача від спілкування з дітьми, а тому суд вважає, що сторонам слід налагодити відносини між собою в частині досягнення належного спільного виховання дітей та знайти спільні мирні шляхи вирішення питання щодо можливості періодичного спілкування відповідача з дітьми. Крім того, як вже встановлено судом, діти постійно проживають з матір`ю [PERSON] , шлюб між батьками розірвано. Між позивачем та відповідачем існує стійкий конфлікт, який не надає їм можливості в позасудовому порядку вирішити питання щодо порядку і способу побачень з дітьми. Проте, на переконання суду, визначений розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №525 від 11 жовтня 2023 року спосіб участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дітьми є достатнім і відповідає принципу розумності, справедливості, збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному інтересу кожної дитини, сприяє батькам брати участь у вихованні дітей. В ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування відповідача із дітьми буде перешкоджати нормальному їх розвитку. Відтак, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які зазначає у позовній заяві у розрізі процесуального закону. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновок суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові № 462/5536/16-ц від 08 липня 2020 року, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками. Судом встановлено, що обраний позивачем спосіб захисту свого права не відповідає характеру спірних правовідносин, оскільки чинним законодавством передбачено, що право на звернення про встановлення порядку побачень має той із батьків, що проживає окремо від дитини, а такої процедури як зміни порядку побачень з дитиною за заявою того з батьків з ким проживає дитина не передбачено законом. Відтак, дослідивши та проаналізувавши докази в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин цієї справи, відсутність доказів, які б свідчили про негативне ставлення відповідача [PERSON] до дітей, вчинення ним будь-яких неправомірних та злочинних дій відносно дітей, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені [PERSON] відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed