Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , треті особи Служба у справах дітей та сім'ї Ірпінської міської ради, [INFO] про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування позову зазначив, що 18.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З лютого 2022 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. В лютому 2022 року позивач донькою виїхав з місця проживання та реєстрації, а син залишився з матір'ю. [PERSON] залишилася проживати в с. Розівка, Горлівського району, Донецької області та не має намір перетинати кордон України та ОРДЛО. Донька з лютого 2022 року проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні та вихованні. І батько, і донька є внутрішньо переміщеними особами. Встановлення факту самостійного виховання доньки [PERSON] є необхідним для захисту та реалізації законних прав та інтересів доньки в частині належної опіки, утримання, догляду, в цілому виховання та прав позивача як батька щодо уникнення суперечностей зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб (в тому числі різного роду допомог). Посилаючсиь на зазначені обставини, просить суд встановити факт самостійного виховання [PERSON] своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2024 року у вказаній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 18.02.2023 року представником третьої особи [INFO] подано письмові пояснення, в яких зазначено, що встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей можливе в ході вирішення питання про побавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. [PERSON] по відношенню до військового обов`язку є військовозобов`язаним. Оскільки, в Україні продовжено воєнний стан та загальну мобілізацію, то [PERSON] підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Позивач з 19.10.2022 року перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних та у зв`язку із оголошенням загальної мобілізації підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Є підстави вважати, що позивач таким чином намагається ухилитися від виконання свого військового обов`язку в частині призову його на військову службу під час мобілізації. Тобто в майбутньому може виникнути спір, пов`язаний із доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (про мету отримати таку відстрочку позивач вказав у його заяві). Такий спір не пов`язаний із виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника, їх виникненням, існуванням і припиненням. Посилаючись на зазначені обставни, просили суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, поважну причину неявки суду не повідомила, відзив не надала. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради в судове засідання не з`явилася, раніше надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності за наявними матеріалами в справі та просила прийняти рішення відповідно до чиннного законодавства, враховуючи інтереси дітей. Представник третьої особи [INFO] належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, поважну причину неявки суду не повідомив, заяв суду не надав. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18.08.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2023 року (справа №331/6388/23) розірвано. Рішення набрало законної сили 04.12.2023 року. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Виконавчим комітетом Розівської сільської Ради Шахтарського району Донецької області від 14.02.2008 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Виконавчим комітетом Розівської сільської Ради Шахтарського району Донецької області від 20.08.2012 року. Згідно із довідкою № 3251-5002228587 від 13.10.2022 р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Згідно із довідкою № 3251-5001942447 від 01.08.2022 р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 20.09.2023 року, складеного представниками ВЗПД ССДС ІМР, [PERSON] (батько) та [PERSON] (донька) проживають за адресою: [ADDRESS] . Родина проживає в орендованій квартирі з усім необхідним; у дитини наявне окреме ліжко, письмовий стіл; наявне: сезонний одяг, взуття, шкільне приладдя, засоби гігієни. Висновок: створені належні умови для повноцінного розвитку та проживання дитини. Згідно із довідкою, виданою директором Ірпінського ліцею № 1 Ірпінської міської ради Бучанського району Київської області Ілляшенко О. від 13.09.2023 р., [PERSON] , [INFO] , навчається в Ірпінському ліцеї № 1 Ірпінської міської ради Бучанського р-ну Київської області в 10-Б класі з 19.08.2022 року. Відповідно до характеристики учениці 10-Б класу Ірпінского ліцею № 1 Бучанського району Київської області [PERSON] , виданої директором школи [PERSON] та класним керівником [PERSON] , батько приділяє належну увагу вихованню доньки, систематично відвідує батьківські збори, цікавиться шкільним життям доньки. Враховує вікові особливості доньки та має індивідуальний підхід до її виховання. Батько є авторитетом для [PERSON]. Згідно із інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19-45667/18/24-вих. від 01.07.2024 р., [PERSON] 12.06.2021 року виїхала з території України через пункт пропуску Гоптівка. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. При цьому, питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Положеннями ч.1 ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України. За приписами ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком необхідно встановити юридичний факт або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. [PERSON] в позовній заяві зазначає, що з лютого 2022 року неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з ним, знаходиться на його утриманні та вихованні. Разом з тим, [PERSON] не надав доказів, що в питанні виховання чи утримання доньки [PERSON] умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Разом з тим, поивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої доньки, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, а надані суду письмові докази лише свідчать про проживання неповнолітньої доньки разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини та її не участі у утриманні дитини. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Слід зазначити, що утримання дитини батьком є його обов`язком та не потребує встановлення такого факту в судовому порядку. Зважаючи на те, що позивач не довів, що [PERSON] в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , позовна вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами. Крім того, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, у якій зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по- перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наданих позивачем доказів недостатньо, аби зробити обґрунтований висновок про те, що він самостійно виховує неповнолітню доньку, а отже, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed