Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-28 00:00:00

У березні 2024 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом. Заявлені позовні\~вимоги обґрунтовував\~тим,\~що [PERSON] \~уклав із\~ [PERSON] договір\~позики від\~28.12.2021р.,\~за яким\~Позикодавець передав\~Позичальнику у\~власність,\~а Позичальник\~прийняла грошові\~кошти у\~розмірі 3.300\~доларів США\~00\~центів,\~що за\~курсом Національного\~банку України\~станом на\~27.12.2021р.\~еквівалентно 90.006\~грн.\~51\~коп.\~та зобов`язалась\~повернути їх\~у строк\~08.01.2022р.\~в валюті\~долар США. На підтвердження факту укладення договору позики і отримання коштів у борг Відповідачка власноруч склала письмову розписку і передала її Позивачеві. У п. 4.1 Договору Сторони погодили що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність у відповідно з чинним законодавством і умовами даного Договору. Відповідно до п.3.3 Договору позики сторони узгодили, що Позикодавець має право на одержання від Позичальника процентів від суми позики. У Договорі позики сторонами буду погоджено, що у разі несвоєчасного або не в повному обсязі повернення суми позики Позичальник сплачує Позикодавцю неню в розмірі 1% (одного) відсотка від суми позики за кожен день прострочення до моменту її повного погашення. Кредитор виконав умови договору і передав у власність Боржника грошові кошти обумовлені Договором. Дана обставина підтверджується копією договору і розписки складеної Боржником, на даний час такі документи зберігаються у Кредитора оскільки Боржник не повернув борг. У зв`язку із невиконанням договору позики і порушенням строків повернення коштів 19.02.2024 Позивачем на адресу Відповідачки було направлено вимогу про сплату заборгованості за договором позики від 28.12.2021 p., яка залишились без задоволення. Незважаючи на направлену вимогу і повну обізнаність про необхідність сплати боргу у визначений строк Відповідачка борг не повернула, у зв`язку із чим Позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом для захисту своїх прав. Сторона Позивача вважає за можливе стягнути з боржника суму боргу за договором позики з урахуванням процентів за користування позикою за період користування позикою, пені за несвоєчасне повернення судні позики і трьох процентів річних за період із дати прострочення повернення суми позики до дня ведення воєнного стану в Україні, визначивши загальний розмір позовних вимог наступним чином: 3 300,00 доларів США сума основного боргу за договором позики; 8,95 доларів СІЛА - проценти за позикою (розрахунок додається до позову); 1 518,00 доларів США пеня за несвоєчасне повернення суми позики (розрахунок додається до позову); 12,48 \~ \~ \~ \~доларів США - три проценти річних (розрахунок додається до позову); А загалом 4 839,43 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення до суду із позовом еквівалентно 187 768,91 гривень. (4839,43 * 38,7998 = 187768,91). Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в загальній сумі 4\~839,43 дол. США та вирішити питання судових витрат. 26.03.2024 ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач а його представник не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у передбачений законом спосіб, причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України(далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ухвала про заочний розгляд справи постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена в протокол судового засідання. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. 28.12.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (грошових коштів в іноземній валюті). Пунктом 1.1. вищезазначеного договору передбачено, що Позикодавець передає у власність Позичальнику кошти у розмірі, встановленому договором, а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю в розмірі і на умовах, визначених цим договором. Згідно п. 2.1. договору сума позики за договором складає 3300 дол. США. П.2.2 договору закріпляє, що позика передана позикодавцем позичальнику безпосередньо по підписанні сторонами цього договору. Підписанням цього договору Позичальник підтверджує отримання ним грошових коштів від позикодавця у розмірі, встановленому п.2.1 цього договору. Згідно п.3.1. договору кінцевий строк повернення позики 08.01.2022 року у валюті долар США. П. 4.2. у разі несвоєчасного або не в повному обсязі повернення суми позики Позичальник сплачує Позикодавцю неню в розмірі 1% (одного) відсотка від суми позики за кожен день прострочення до моменту її повного погашення. Також на підтвердження факту укладення договору позики і отримання коштів у борг Відповідачка власноруч склала письмову розписку від 28.12.2021 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суду не надано належних та допустимих доказів того, що на час ухвалення рішення надана позивачем [PERSON] позика була повернута Позикодавцю відповідачем, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення вищезазначеної суми в судовому порядку. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Із аналізу норм чинного законодавства можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно розрахунку боргу, наданого позивачем з відповідача підлягають стягненню: 3 300,00 доларів США сума основного боргу за договором позики; 8,95 доларів СІЛА - проценти за позикою (розрахунок додається до позову); 1 518,00 доларів США пеня за несвоєчасне повернення суми позики (розрахунок додається до позову); 12,48 \~ \~ \~ \~доларів США - три проценти річних (розрахунок додається до позову); А загалом 4 839,43 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення до суду із позовом еквівалентно 187 768,91 гривень. (4839,43 * 38,7998 = 187768,91). Виходячи з того, що позивач надав відповідачу на підставі договору позики від 28.12.2021, грошові кошти, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконав, суд дійшов до висновку, що позовна вимога позивача про стягнення грошових коштів підлягає задоволенню. При цьому, з огляду на вищезазначене, відсутні підстави для визначення гривневого еквіваленту вказаної суми. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем в розмірі 1\~877,68 грн. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 526, 530, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved