Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з неї боргу за договором позики в сумі 120050,00 грн. У підтвердження позовних вимог зазначила, що 14 листопада 2022 року між нею та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., зареєстровано в реєстрі за № 1523, за яким позивач передала у власність грошові кошти у розмірі 130000,00 грн., що еквівалентно згідно з комерційним курсом продажу долара на день укладання цього договору 3200 доларів США, відповідач зобов`язалась повернути грошові кошти до 14.11.2023 року включно. Однак у вказаний строк відповідач грошові кошти в повному обсязі не повернула, від виконання зобов`язань ухиляється. У зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 120050,00 гривень, стягнути судовий збір та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2024 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачем правом на подачу відзиву не скористалась. Дослідивши надані докази в їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 14 листопада 2022 року між сторонами по спрпаві укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М., зареєстровано в реєстрі за № 1523, за яким позивач передала у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 130000,00 грн., що еквівалентно згідно з комерційним курсом продажу долара на день укладання цього договору 3200 доларів США, відповідач зобов`язалась повернути грошові кошти до 14.11.2023 року включно. Сума позики прийнята в повному обсязі від Позикодавця Позичальником до підписання цього договору. Факт підписання договору позичальником свідчить про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми позики та про відсутність будь-яких претензій з цього питання до позикодавця. Згідно п. 4 Договору позики позикодавець та позичальник домовились про те, що: а) договір позики є безпроцентним; б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено в строк до 14 11.2023 року включно; в) позичальник має право повернути позичену грошову суму достроково, а позикодавець зобов`язується прийняти повернуті грошові кошти; г) повернення грошей на вибір позичальника може здійснюватися як частинами, так і однією сумою, яка може бути передана позикодавцеві не пізніше вищевказаної дати та сума позики, що еквівалентна 3200 (три тисячі двісті) доларів США повертається позичальником у гривнях за комерційним курсом продажу долара на день повернення позики або її частки, але цей еквівалент не може бути нижчим за комерційний курс продажу долара на день укладання цього договору позики. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом неоподаткований мінімум доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Постанова ВСУ № 373/2054/16 зроблено висновок, про те, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.ст. 525, 526 одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватись належним чином. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач посилається на те, що на виконання свого зобов`язання за договором позики, відповідач 14.12.2022 року перерахувала на рахунок позивача грошові кошти в розмірі 9950,00 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 9). Будь-яких інших сплат відповідачем здійснено не було. Відповідачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів позивачу та доказів неможливості самостійно подати такі докази. Враховуючи факт укладення договору позики між сторонами, з відповідача підлягає стягненню сума позики в розмірі 120050,00 грн. Крім того, у порядку розподілу судових витрат, позивач просить суд стягнути із відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3700,00 гривень. Згідно зч.1ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Як встановлено ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 3700,00 грн. до матеріалів справи надано копії наступних документів: договір про надання правової допомоги № б/н від 25.03.2022 року, укладений між адвокатом Антоненко Т.А. та [PERSON] , акт № 1здачі-приймання виконаних робіт від 24.04.2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги. У той же час розмір гонорару в договорі про надання правничої допомоги не визначено, докази на підтвердження понесення даних витрат в розмірі 3700,00 грн. в матеріалах справи відсутні. За таких обстави суд вважає за доцільне відмовити у стягненні вказаних судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у справі, що складаються з судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved