Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

17.07.2024 адвокат Чевгуз М.В. звернувся до Московського районного суду м. Харкова в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 23.11.2002 сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганського обласного управління юстиції, актовий запис № 1103. Як зазначає позивач, від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. В обгрунтування позову зазначено, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння та бажання підтримувати шлюб. Також позивач зазначає, що фактично шлюбні відносини припинено та шлюб існує лише формально. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.07.2024 позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що проти розірвання шлюбу не заперечує. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганського обласного управління юстиції, актовий запис №1103 від 23.11.2002, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] Згідно зі ст. 51 Конституції України та ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положенням ч.3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч.1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вирішуючи питання про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу це одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка (ст. 24 СК України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (ст. 104 СК України). Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Суд встановив, що шлюбні відносини між сторонами припинились, а шлюб носить формальний характер. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, оскільки подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам сторін. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача судового збору, сплаченого при зверненні до суду, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Водночас, це не позбавляє позивача можливості вирішити питання про судові витрати в порядку, визначеному ст. 270 ЦПК України. На підставі ч.3,4 ст.56, ст. 110, 112 СК України та

Outcome: approved