Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-04 00:00:00

Представник позивача адвокат Горошко М.І. від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми. Позов мотивований тим, що рішенням Тульчинського\~районного суду\~Вінницької області\~від 17.12.2019\~у справі № 713/1163/18\~частково задоволено\~позов [PERSON] ,\~стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь\~позивачки заборгованість\~за договорами\~позики від\~05.06.2015\~та договором\~відступлення права\~вимоги від\~08.07.2017\~№ 08-2/07-17\~у розмірі\~80062,93\~грн,\~з яких:\~52525\~грн \~сума боргу,\~а 27537,93\~грн -\~проценти за\~користування коштами;\~та стягнуто\~з в дохід держави 800,62 грн судового збору. Після набрання рішенням законної сили судом видано відповідний виконавчий лист, за яким 12.05.2023 постановою старшого державного виконавця Тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ) Тодосюк О.П. відкрито виконавче провадження № 71781534, у межах якого проведено ряд виконавчих дій, однак станом на день подання цього позову кошти з боржника не стягнуто. Враховуючи те, що у період після винесення судового рішення та станом на теперішній час відповідачем не виконано зобов?язання за Договором позики, позивач набув права на нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат. Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Укладено договір позики в письмовій формі 05.06.2015, відповідно до якого відповідач позичив грошові кошти в сумі 2500 доларів США, що на день отримання позики еквівалентно 52525 грн, які зобов`язувався повернути до 15.06.2015, тому відлік прострочення зобов`язання починається з 16.06.2015. Внаслідок укладання договору відступлення права вимоги від 08.07.2017 № 08-2/07-17 відбулася заміна кредитора, а саме [PERSON] набула статусу нового кредитора - стягувача за договором позики від 05.06.2015. Станом на день подання цієї заяви борг не повернуто, тобто відповідачем прострочено строк виконання зобов?язання, а відтак позивач набув моральних та правових підстав для нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат. Нарахування інфляційних втрат позивачем проведено з моменту порушення зобов?язання за Договором, тобто з 16.06.2015, а 3% річних з моменту ухвалення рішення суду про стягнення основного боргу за договором позики та процентів за користування коштами у період з отримання позики по день ухвалення відповідного судового рішення, тобто з 17.12.2019, що у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, є правом позивача. Відповідно до розрахунку, виконаного на калькуляторі сайту https://calculator.in.ua/, станом на день подання цього позову - 15.03.2024: - 3% річних становить 6690,66 грн; інфляційні втрати - 68253,38 грн. Таким чином, ціна позову складає 74944,04 грн, а судовий збір 1211,20 грн. У зв`язку із вищевикладеним, представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних за несвоєчасне виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17.12.2019 у справі № 713/1163/18 щодо сплати заборгованості за договорами позики від 05.06.2015 та договором відступлення права вимоги від 08.07.2017 № 08-2/07-17 у розмірі 6690,66 грн; ??інфляційні втрати щодо сплати заборгованості за договорами позики від 05.06.2015 та договором відступлення права вимоги від 08.07.2017 № 08-2/07-17 у розмірі 68253,38 грн та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 18 000 грн. В судове засідання представник позивача та позивач не з`явилися, представник позивача подав заяву про проведення судового засідання без участі представника, на задоволені позовних вимог наполягають, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був неодноразово повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст.\~223, ст.\~280 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17.12.2019 у справі № 713/1163/18, яке набрало законної сили 17.01.2020 (а.с. 17-20), позов про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 05.06.2015 у розмірі 80062,93 грн, з яких: 52525 грн - сума боргу, 27537,93 грн - проценти за користування коштами; та стягнуто судовий збір у розмірі 800,62 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно відповіді В.о. начальника Тульчинського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва), № 7900/22.21-24 від 07.02.2024, разом з якою долучено до матеріалів справи копії постанов та запитів (а.с. 21-36), надану на адвокатський запит адвоката Горошка М.І.: державним виконавцем 12.05.2023 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії яких направлено сторонам виконавчого провадження. Також, державним виконавцем винесено: постанову 12.05.2023 про розмір мінімальних витрати виконавчого провадження у сумі 229 грн; постанову 12.05.2023 про стягнення виконавчого збору у сумі 8006,29 грн; постанову від 23.12.2020 про арешт нерухомого майна; постанову від 04.04.2023 про арешт коштів боржника. Крім того, 12.12.2023 державним виконавцем подано запит на отримання інформації, що становить банківську таємницю, згідно якого у боржника відкрито два банківських рахунки у АТ КБ «ПриватБанк». Державним виконавцем 15.12.2023 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено до військової частини [NUMBER] де згідно відповіді від ПФУ проходить службу боржника [PERSON] , 02.01.2024 постанову вручено особисто, згідно штрих-коду 0600070412460. Згідно інформаційної довідки № 359899946 від 26.12.2023 за вказаними параметрами запиту у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості відсутні. Станом на 06.02.2023 кошти з боржника не були стягнуті. Також, представником позивача надано розрахунок інфляційних нарахувань та 3 % річних на суму боргу, відповідно до якого ??інфляційні втрати щодо сплати заборгованості становить 68253,38 грн; та 3 % річних становить 6690,66 грн (а.с. 7-12). Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц та відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Аналогічні висновки сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18. Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Відтак, права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. З огляду на те, що відповідач прострочив грошове зобов`язання, про що встановлено у рішенні Тульчинського районного суду Вінницької області від 17.12.2019 у справі №713/1163/18, яке набрало законної сили 17.01.2020, у позивача виникло право на застосування наслідків такого прострочення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Згідно розрахунку, проведеного позивачем, перевіреного судом, загальний розмір інфляційних втрат становить 68253,38 грн, а 3 % річних 6690,66 грн, а всього 74 944 грн. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, відповідач будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача до суду не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд\~\~дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та\~\~про існування правових підстав для\~\~їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно посвідчення № [NUMBER] , [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с. 16). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 1211,20 грн, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Вирішуючи питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Представник позивача просив понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу стягнути з відповідача. В матеріалах справи наявний ордер на надання правової (правничої) допомоги [PERSON] , серії АІ № 1506235 від 05.12.2023 (а.с. 13), договір про надання правничої допомоги від № 2277/1 від 05.12.2023 (а.с. 37, 38), додаткову угоду № 1 до договору №2277/1 про надання правчиної допомоги від 05.12.2023 (а.с. 39), у якому вказано, що сторони домовились про гонорар у розмірі 18000 грн. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої та четвертої вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язуються здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановлені розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неменучими, а їхній розмір обгрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" від 23.01.2014). Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі нею понесені витрати на професійну правничу допомогу, якщо

Outcome: approved