Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулася до Залізничного районного сду міста Львова з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, стягнення пені за прострочення сплати аліментів та додаткових витрат на дитину. Позов мотивований тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 11 березня 2014 року розірваний. Під час шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] - дочка [PERSON] . Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 24 квітня 2014 року ухвалено стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1500 гривень від його заробітної плати (всіх доходів), починаючи з дня звернення до суду з 31 жовтня 2012 року і до досягнення дітьми повноліття. Вказуючи, що діти проживають разом із нею, відповідач не цікавиться їхнім життям, не відвідує їх, не займається вихованням, матеріальної допомоги не надає, аліменти на дітей сплачує несвоєчасно та в неповному обсязі, в результаті чого станом на 22 листопада 2021 року утворилась заборгованість в розмірі 87805.29 гривень, не надає кошти на проживання і харчування сина [PERSON] в Республіці Польща, де він навчається, позивачка просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дітей, стягнути з нього на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 87805.29 гривень, 13451.05 гривень додаткових витрат на навчання сина [PERSON] за період з вересня по листопад 2021 року та по 2000 гривень до 2026 року. Ухвалою судді Залізничного районного суду міста Львова від 07 лютого 2022 року позовні вимоги [PERSON] роз`єднані в самостійні провадження таким чином: про позбавлення батьківських прав та про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на неповнолітніх дітей і додаткових витрат (а. с. 101-102). Ухвалою судді Залізничного районного суду міста Львова від 09 лютого 2022 року справа в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав передана за підсудністю на розгляд до Турійського районного суду Волинської області (а. с. 34). 16 березня 2022 року справа надійшла до суду та ухвалою судді від 22 березня 2022 року прийнята до провадження і призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження (а. с. 41). Відповідно до ухвали Турійського районного суду Волинської області від 08 червня 2022 року провадження у цій справі було зупинене до припинення перебування відповідача [PERSON] на військовій службі у складі Національної гвардії України (а. с. 73). Ухвалою суду від 09 квітня 2024 року провадження у справі поновлене і справа призначена до розгляду у підготовчому засіданні (а. с. 85). Ухвалою суду від 30 травня 2024 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті (а. с. 111). У судовому засіданні позивачка позов підтримала з викладених у ньому підстав та просила його задовольнити. Відповідач під час судового розгляду неодноразово змінював свою позицію щодо визнання позову, однак в судовому засіданні 15 серпня 2024 року подав суду письмову заяву, в якій вказав, що позов визнає повністю та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо сина [PERSON] та дочки [PERSON] (а. с. 173). Пояснив, що після розірвання шлюбу з позивачкою переїхав у 2015 році з [ADDRESS] , де одружився і за десять років лише два-три рази бачив старшого сина. Після останнього судового засідання позивачка на його прохання надала номери телефонів дітей. Він зателефонував до дітей. Дочка йому сказала, що не знає його і не хоче з ним спілкуватися, а син після розмови перестав брати слухавку, що він також сприймає як небажання сина підтримувати з ним відносини. За таких обставин справи вказував, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо дітей. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, 14 серпня 2024 року подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що просить справу розглядати за її відсутності та при ухваленні рішення врахувати висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей (а. с. 171). Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (стаття 12 Закону). Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до положень статті 15 Закону батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні. Звертаючись до суду із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивачка, як на підставу своїх вимог, посилалася на положення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України). Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого й умисного нехтування ними своїми обов`язками. За змістом наведених норм матеріального права предметом доказування у справах про позбавлення батьківських прав є наявність однієї із підстав або декількох підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, - у розглядуваному випадку наявності факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків, яке може проявлятися у вищенаведених діях і бездіяльності по відношенню до дітей. Суд встановив, що позивачка та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 60, 61). Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 11 березня 2014 року шлюб між сторонами у справі розірваний, а рішенням цього ж суду від 24 квітня 2014 року ухвалено стягувати з відповідача в користь позивачки аліменти на утримання дітей в розмірі 1500 гривень від його заробітної плати (всіх доходів), починаючи з дня звернення до суду з 31 жовтня 2012 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 11, 12-13). Діти проживають разом із позивачкою в місті Львові, відповідач за вказаною адресою не проживає (а. с. 14). 21 грудня 2020 року позивачка [PERSON] уклала договір із приватним закладом культурно-освітнього центру польської національної меншини «Білий орел» про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо навчання за кордоном, зокрема, в Республіці Польща (а. с. 15-16). На час розгляду цієї справи обоє дітей навчаються у Технікумі адміністративних послуг у місті Лодзь, що підтверджується відповідними довідками вказаного навчального закладу (а. с. 145, 148). Звертаючись із цим позовом до суду, позивачка вказувала на те, що відповідач 10 років не цікавиться життям дітей, їхнім станом здоров`я, навчанням, не спілкується з ними, не піклується про їхній фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, аліменти на дітей сплачує несвоєчасно та в неповному обсязі, дочка [PERSON] відповідача взагалі не пам`ятає, а син [PERSON] не бажає з останнім спілкуватися. Будь-яких доказів на спростування вищевказаного відповідач до суду не надав, а, навпаки, підтвердив у судовому засіданні. Аналіз наведених обставин в їх сукупності дає підстави для висновку, що відповідач фактично свідомо й умисно ухилився та самоусунувся від виховання дітей та виконання батьківських обов`язків, переклавши їх на позивачку, яка й звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. Така бездіяльність відповідача характеризує його з негативної сторони і як безвідповідального батька, свідчить про відсутність у нього батьківського почуття любові до рідних дітей, небажання виховувати і піклуватися про них, а також суперечить загальновизнаним правилам і принципам співжиття і сімейних відносин. За змістом статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 27 липня 2021 року № 260001-вих-65619 позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей є доцільним (а. с. 17). Суд погоджується із наявним у матеріалах справи висновком органу опіки та піклування і вважає його достатньо обґрунтованим та зробленим на підставі повного, всебічного, детального й об`єктивного аналізу фактичних обставин, що мають значення для справи, з життя дітей і відповідача, акцентуванні уваги на невиконанні відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей та умисному ухиленні від виконання таких обов`язків. Так, із вказаного висновку видно, що відповідач [PERSON] з 2010 року не проживає із сім`єю, останній раз бачив дітей у 2014 році та з цього часу матеріально не допомагає, не цікавиться життям дітей, їхнім навчанням, не спілкується з ними, по місцю їхнього проживання не з`являється. Неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які були присутні на засіданні комісії, повідомили, що не заперечують проти позбавлення батьківських прав їхнього батька, який з ними не контактує та не приймає жодної участі у їхньому житті. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява № 70879/11) Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. Факт подання відповідачем заяви про визнання позову (а. с. 173) також свідчить про небажання останнього відстоювати і захищати свої батьківські права щодо дітей, незацікавленість у відновленні й утриманні родинних стосунків з ними та відсутність у нього інтересу до дітей і бажання змінити поведінку. Системний аналіз наведених вище обставин справи дає підстави для висновку про доведеність у розглядуваному випадку факту умисного і свідомого ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей протягом тривалого часу (понад 10 років) та передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України правових підстав для застосування крайнього заходу впливу позбавлення батьківських прав щодо дітей, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні, утриманні, фізичному, психічному, соціальному та духовному розвитку дітей, не піклується про їх зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги та любові, що в сукупності створює негативний вплив на дітей і призводить до шкідливих наслідків для їх психіки та духовного розвитку. Відповідач не надав доказів, що позивачка чинила йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, що він вживав і вживає заходів щодо налагодження стосунків з дітьми, цікавиться їхнім станом здоров`я, навчанням, виявляє будь-яку турботу про дітей, надає матеріальну підтримку, бере участь у вихованні дітей, а також не спростував доводи позивачки про його небажання піклуватися про дітей, свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей і не довів прагнення здійснювати належне піклування про дітей. Суд також зазначає, що на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Таким чином, позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дітей, отже, має законну мету, а втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За таких обставин справи та відповідно до вищенаведених норм матеріального і міжнародного права, а також враховуючи те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб і відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, то суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову і позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей у зв`язку з умисним ухиленням від виконання батьківських обов`язків по їх вихованню та свідомим нехтуванням своїми обов`язками. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає. Крім цього, у розглядуваному випадку втручання у гарантоване відповідачу статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до його сімейного життя здійснено згідно із законом, таке втручання не суперечить законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 Конвенції. Враховуючи, що в цій справі відсутній факт примусового відібрання дітей від батьків і роз`єднання сім`ї, оскільки відповідач самоусунувся від їх виховання, то суд вважає, що вказане втручання по відношенню до відповідача є виправданим у демократичному суспільстві. Наведені висновки цілком узгоджуються із правовими позиціями, висловленими Європейським судом з прав людини при розгляді справ «Савіни проти України», «Хант проти України», «МакМайкл проти Сполученого Королівства». Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 908 гривень. На підставі викладеного, статей 7, 19, 164, 165 СК України та

Outcome: approved