Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

16 квітня 2024 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі зареєстровані у квартирі за адресою [ADDRESS] , за якою рахується заборгованість за житлово-комунальну послугу з постачання холодної води та водовідведення у загальному розмірі станом на 01 квітня 20224 року 5\~299,50 грн. Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 5\~299,50 грн. Відповідачі письмовому відзиві позовні вимоги заперечили. Узагальнені доводи відповідачів зводяться до того, що з 28 серпня 2022 року вони не проживають у спірній квартирі, а тому, на їх переконання, не зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги позивачу. Також вказують, що між ними та позивачем не укладався письмовий договір з надання житлово-комунальних послуг. Крім того не погоджуються із складеними позивачем розрахунками та вважають неправомірним використання показів загальнобудинкового лічильника води, який вважають незаконним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, при причини неявки суд не повідомляла. Заслухавши присутніх учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з таких підстав. Судом встановлено, що позивач надає послуги з постачання холодної води та водовідведення у квартиру за адресою [ADDRESS] . На питання суду відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що власниками цієї квартири є відповідачі на праві спільної сумісної власності. Станом на 01 квітня 2024 року за квартирою рахується заборгованість у розмірі 5\~299,50 грн. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Частиною четвертою статті 319 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У частині першій статті 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З аналізу вищенаведених положень цивільного законодавства слідує, що всі співвласники нерухомого майна, яке перебуває у їх спільній сумісній власності, зобов`язані здійснювати витрати на утримання такого майна. До таких витрат, очевидно, відносяться і житлово-комунальні послуги з постачання холодної води та водовідведення, без яких використання нерухомого майна, як житла, є неможливим. У розглядуваному випадку відповідачі, як власники нерухомого майна, несуть тягар утримання свого майна, а тому зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги в незалежності від того, чи фактично проживають у ньому. Вказане повністю спростовує доводи відповідачів про переїзд з вересня 2022 року на інше місце проживання, адже це не звільняє їх, як власників, від обов`язку утримувати своє майно. Що стосується доводів відповідачів про відсутність укладеного між ними та позивачем договору з надання житлово-комунальних послуг, то суд зазначає, що можливості стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги не зважаючи на відсутність відповідного договору є сталою та відображена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року №6-59цс13 та в подальшій практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 21 листопада 2019 року №464/5927/15, від 09 червня 2021 року №522/8173/14-ц та інших. Стосовно посилання відповідачів на п.6 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд зазначає, що відповідачі не надали суду будь-яких доказів належного інформування, з документальним підтвердженням, позивача про тимчасову відсутність в житловому приміщенні споживача та інших осіб понад 30 календарних днів. Надана відповідачами довідка виконавчого комітету Пісківської селищної ради Бучанського району Київської області від 05 червня 2024 року не існувало навіть на час звернення позивача до суду у квітні 2024 року, тому не може слугувати доказом належного інформування позивача. Крім того суд зауважує, що за твердження самого відповідача [PERSON] у квартирі наразі проживають орендарі, тобто, «інші особи» в розумінні п.6 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що виключає можливість неоплати за надані житлово-комунальні послуги. Доводи відповідачів про безпідставне нарахування заборгованості за нормативом, а не за показом лічильника, суд відхиляє, адже лічильник відповідачів не був у встановленому порядку повірений, у зв`язку з чим позивач обґрунтовано нарахував заборгованість виходячи із кількості зареєстрованих у житлі осіб. Так само надуманими є доводи відповідача про незаконність встановленого загальнобудинкового лічильника, адже такі дії позивача у встановленому порядку не оскаржувалися, а тому вважаються правомірними. Заперечуючи розрахунки, які надані позивачем, відповідачі будь-яких контррозрахунків не надали. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки відповідачі, як власники квартири за адресою [ADDRESS] , зобов`язані утримувати це майно, в незалежності від фактичного проживання у ньому, позовні вимоги є обґрунтованими та їх слід задовольнити. У зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідачів на користь позивача, у рівних частках, слід стягнути судовий збір у розмірі 3\~028,00 грн., який був сплачений при зверненні до суду.

Outcome: approved