Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, в якому поставила питання про припинення шлюбу, що був зареєстрований між сторонами 21 травня 2020 року у Дзвиняцькій сільській раді об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №2. Одночасно поставила питання про стягнення [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття. Вимоги позовної заяви позивачка в судовому засіданні обґрунтувала тим, що спільне життя з відповідачем не складається. Відповідач відразу після одруження занедбав свої обов`язки у сім`ї. Один раз за період спільного проживання виїхав за межі України на роботу, а згодом переклав усі обов`язки по утриманню сім`ї на її плечі. Вона змушена була з метою забезпечення сім`ї систематично виїжджати до Польщі на заробітки, в той час як відповідач, не докладав жодних зусиль до пошуку роботи. Крім того, відповідач пристрастився до алкоголю, а перебуваючи у стані сп`яніння веде себе в сім`ї неадекватно, агресивно, що негативно відбивається на вихованні дитини. Вона неодноразово зазнавала фізичного насильства зі сторони чоловіка, та систематично- психологічного. Це призвело до розриву стосунків і втрати почуттів, які раніше їх об`єднували. З квітня 2024 року спільне проживання припинили, сподівання на те, що відповідач змінить своє ставлення до сім`ї немає. Зрозуміла, що майбутнього з відповідачем уже не буде, шлюб носить формальний характер, його збереження вона не бажає. Також просила стягнути з відповідача на утримання сина мінімально визначений рівень аліментів, оскільки він взагалі самоусунувся від обов`язку утримувати дитину. Просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про розгляд справи належним чином, відзиву на позов, а також жодних клопотань до суду не подав. У зв`язку з цим суд постановив ухвалу про проведення розгляду справи у порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, які подані у розпорядження суду, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 21.05.2020 року у Дзвиняцькій сільській раді об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, актовий запис №2. У шлюбі народжений син [PERSON] , який живе з матір`ю. З пояснень позивачки судом встановлено, що відповідач нехтує сімейними цінностями, вдається до фізичного та психологічного насильства по відношенню до дружини та дитини. Шлюбні стосунки між сторонами припинені, шлюб фактично існує формально, його збереження суперечить інтересам позивачки. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження сім`ї є неможливим, примирення позивачка не бажає, тому є усі підстави для розірвання шлюбу. Крім того, суд встановив, що відповідач в добровільному порядку коштів на утримання дитини не надає, попри те, що він є працездатною, здоровою особою, що дає йому можливість працювати та утримувати дитину. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 180 СК України). Як зазначила в позовній заяві позивач, станом на сьогоднішній день малолітня дитина перебуває на її утриманні, в той же час відповідач, як батько дитини, належної участі у її утриманні та вихованні не приймає. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 2 статті 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Виходячи з наведених позивачкою доводів, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивачки аліменти не утримання дитини в розмірі частки від всіх видів заробітку. Відповідно до вимог статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України на відповідача слід покласти витрати по сплаті судового збору. На підставі наведеного, ст.180,181, 182, 184, 191 СК України,

Outcome: approved