Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є головою Громадської організації Жінок ветеранів, інвалідів, учасників АТО «Берегиня». 06.01.2023 року [PERSON] направила на адресу Зазимської сільської ради запит щодо надання їй копій рішень ради «Про затвердження розміру премій сільському голові за 2022 рік» та повідомила про нездійснення Зазимською сільською радою оприлюднення рішень ради та розпоряджень сільського голови на офіційному веб-сайті. Листом від 31.01.2023 року Зазимська сільська рада повідомила їй про продовження строку розгляду запиту, однак, належним чином не обґрунтувала таке продовження строку. При цьому, виставило рахунок [PERSON] на відшкодування фактичних витрат або сканування з наданням 10 сторінок запитуваних копій документів. Із наданою відповіддю позивач не погодилась, вважала її такою, що порушує її права на інформацію, оскільки запитувана інформація становить суспільний інтерес, та звернулась до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. За наслідками розгляду її звернення, відносно голови Зазимської сільської ради Броварського району Київської області Крупенко Віталія Вікторовича було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.212-3 КУпАП. За змістом позовної заяви, постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.10.2023 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні вищевказаного правопорушення. Враховуючи встановлені обставини, позивач зазначає, що діями Зазимської сільської ради - щодо ненадання їй відповіді на запит, їй було спричинено моральну шкоду через стан правової невизначеності, безпорадності і розчарування, постійного стресу, яку вона оцінює у 40000 грн., які просить стягнути на її користь з Зазимської сільської ради та відшкодувати витрати на правову допомогу. Уточнивши позовні вимоги, до початку розгляду справи по суті, позивач, на підставі вже викладених обставин, просить суд стягнути солідарно з голови Зазимської сільської ради Крупенко В.В. та Зазимської сільської ради у відшкодування моральної шкоди 40000 грн. Також позивач просить суд стягнути з Зазимської сільської ради на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 12\~000 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просить його задовольнити з підстав та обґрунтувань викладених у ньому. Представник відповідача Зазимської сільської ради подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивачу частково була надана відповідь на його запит, також, що голову Зазимської сільської ради [PERSON] не було притягнуто до адміністративної відповідальності за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки провадження у справі було закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Також вважає, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. У своїй позовній заяві позивач також не обґрунтував з яких міркувань вона виходила при визначені суми в 40000 гривень, та чим це підтверджується. Враховуючи вищезазначене, вважає, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Позивач подав відповідь на відзив у якому зазначив, що відповідачем не спростовано жодного її аргументу, з приводу заподіяної моральної шкоди, що стороною відповідача здійснюється невірне тлумачення судового рішення, яким було визнано винним голову Зазимської сільської ради [PERSON] , тому просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 06.01.2023 року позивач [PERSON] направила на адресу Зазимської сільської ради запит щодо надання їй копій рішень ради «Про затвердження розміру премій сільському голові за 2022 рік» та повідомила про нездійснення Зазимською сільською радою оприлюднення рішень ради та розпоряджень сільського голови на офіційному веб-сайті. За змістом позовної заяви, та цей факт визнаний сторонами у судовому засіданні, листом від 31.01.2023 року Зазимська сільська рада повідомила їй про продовження строку розгляду запиту, однак, належним чином не обґрунтувала таке продовження строку. При цьому, виставило рахунок [PERSON] на відшкодування фактичних витрат або сканування з наданням 10 сторінок запитуваних копій документів. Із наданою відповіддю позивач не погодилась, вважала її такою, що порушує її право на інформацію, оскільки запитувана інформація становить суспільний інтерес, та звернулась до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Також, визнаним сторонами у судовому засіданні є факт, що Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини відносно голови Зазимської сільської ради Броварського району Київської області Крупенко Віталія Вікторовича було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.212-3 КУпАП. За змістом позовної заяви, постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.10.2023 року, [PERSON] було визнано винним у скоєнні вищевказаного правопорушення. Саме ці обставини визначені позивачем як підстави для відшкодування їй моральної шкоди, яка виникла через стан правової невизначеності, безпорадності і розчарування, постійного стресу у зв`язку із неотриманням запитуваної інформації, яка становить суспільний інтерес. Суд не погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Положеннями ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статті 56 Конституції України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені статтею 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі N 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). При цьому кожен із вказаних складових повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст.76, ч. 1,2 ст.77, ч. 1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно з ч. 6\~ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На підтвердження інформації, визначеної позивачем підставою позову, нею долучені до позовної заяви письмові докази, серед яких є постанова Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.10.2023р., про визнання винним «Особа _1» у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП та закрито провадження в справі, у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Тобто, зі змісту постанови від 11.10.2023р. не вбачається, що саме [PERSON] було визнано винним при обставинах зазначених у позовній заяві. Під час вивчення письмових доказів у судовому засіданні, у присутності сторін у справі, судом будо оголошено зміст постанови щодо невідомої особи. При цьому, до початку розгляду справи по суті, від представників позивача не надходило клопотань щодо витребування певних доказів у зв`язку із ускладненням, або неможливістю їх отримання. Разом із цим, суд вважає, що позивач беззаперечно мав можливість додати до позовної заяви усі докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Також, під час розгляду даної справи судом не встановлено обставин, які об`єктивно перешкодили чи унеможливили надання стороною позивача належних і допустимих доказів вчинення головою Зазимської сільської ради Броварського району Київської області [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 212-3 КУпАП. Згідно із частиною сьомою статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Водночас, у суду відсутні сумніви у добросовісному здійсненні позивачем його процесуальних прав і виконання обов`язків щодо доказів, оскільки у даній справі позивачу надано правову допомогу фахівця у галузі права\~адвоката. Поряд з цими обставинами, суд звертає увагу, що висловлюючи вимогу в уточненій позовній заяві у солідарному відшкодуванні моральної шкоди головою Зазимської сільської ради [PERSON] та Зазимською сільською радою, позивачем не визначено [PERSON] відповідачем у справі, також зміни до ухвали суду про відкриття провадження від 19.04.2024 року судом не вносились. Також, зазначаючи себе у позовній заяві головою Громадської організації Жінок ветеранів, інвалідів, учасників АТО «Берегиня» - позивач [PERSON] не надала жодного належного доказу цьому факту. Згідно доводів позивача моральна шкода полягає в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у її життя, зокрема, вимушена нести вагомі втрати немайнового характеру, пов`язані з ненаданням її інформації за її запитом. Позивачем не надано суду переконливих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, зокрема не доведено, що вона зазнала душевних страждань (переживань, хвилювань) чи реабілітації, завдання шкоди із підстав, які зазначені у позові. Втім, наявність певних недоліків у діяльності відповідача, визнаних представником відповідача у судовому засіданні, саме по собі - не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Сам лише факт хвилювання позивача не є належним доказом її втрат немайнового характеру. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача їй завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та вини відповідача в заподіянні шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову\~\~ [PERSON] до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати. Відповідно до ч. ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно п. 13 ч. 2ст. 3 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від 08 липня 2011 року судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. З урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає, що судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed