Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-27 00:00:00

Адвокат Гриб Олег Васильович, діючи як представник позивача [PERSON] , подав до суду в інтересах позивача позов до відповідача [PERSON] й просив суд стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду (майнові збитки) у розмірі 90\~000 грн., а також стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог стороною позивача у позові зазначено, що позивач є власником вантажного автомобіля, яким, під керуванням відповідача, перевозився вантаж за межі України. 31 липня 2023 року, за наслідкам контролю за експлуатацією вказаного транспортного засобу на території Чеської Республіки, поліцією було складено протокол, у якому зазначено ряд вчинених відповідачем порушень експлуатації вказаного вантажного автомобіля. За наслідками проведеної перевірки було вилучено документи на автомобіль та документи, пов`язані із перевезення вантажу. Також було прийняте рішення про запобіжний захід до внесення застави у розмірі 50\~000 чеських крон, подальший рух вказаного т\\з заборонявся. Про такі обставини відповідач повідомив позивача, як власника автомобіля. Оскільки у відповідача не було коштів для внесення застави, сторони домовилися, що позивач перерахує вказану суму коштів для застави на банківський рахунок відповідача, а той внесе ці кошти, як заставу. Після цього відповідач повинен був продовжити рух автомобілем, завершити рейс й після повернення в Україну повернути позивачу згадані перераховані для застави кошти, оскільки саме у зв`язку із протиправними діями відповідача, позивач [PERSON] поніс збитки. Цього ж дня позивач перерахував відповідачу 90\~000,00 грн. (гривневий еквівалент 50\~000,00 чеських крон), які той вніс, як заставу за автомобіль. Однак, після повернення в Україну, всупереч домовленості, відповідач не повернув позивачу згадані кошти й тим самим завдав останньому матеріальну шкоду у розмірі 90\~000,00 грн. Також зазначено про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, це 1073,60 грн. судовий збір, 2100,00 грн. витрати за переклад документів, 5000,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу. У судовому засіданні позивач [PERSON] звернувся до суду із вступним словом та надав пояснення, які по своїй суті аналогічні змісту позову. Також, додатково пояснив, що відповідач працював у нього, як у фізичної особи-підприємця на підставі не оформленого у письмовій формі договору і отримував плату за кожну, здійснену ним поїздку, його (позивача) автомобілем. При цьому, позивач сплачував податки за відповідача, як за найманого працівника. Умовами такої співпраці було передбачено, що відповідач здійснює перевезення вантажу транспортним засобом позивача, а дохід від такої діяльності вони розділяють між собою у співвідношенні 70 на 30 відсотків, де 70 відсотків заробітку - належить позивачу. Кошти у сумі 90 000,00 грн. він позичив відповідачу для внесення застави, для того, щоб його (позивача) транспортний засіб звільнили з-під арешту. Також вони домовилися, про те, що після закінчення рейсу і повернення в Україну, відповідач поверне вказану вище суму коштів позивачу. Відтак, вважає, що відповідач виконував за вказаних обставин свої трудові обов`язки перед ним (позивачем), і це завдало йому (позивачу) збитки. Повернувшись з-за кордону, відповідач суму боргу не повернув, документи з рейсу заніс бухгалтеру, від зустрічі з позивачем відмовлявся і став його уникати. Представник позивача, адвокат Гриб О.В. у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, подав заяву, у якій просив розгляд справи провести за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат Гриб О.В. уточнив, що просить стягнути з відповідача на користь позивача 90\~000,00 грн. на відшкодування заподіяної майнової шкоди позивачу неправомірними діями відповідача і неправомірність дій останнього полягає у неповерненні позивачу позичених коштів в розмірі 90\~000,00 грн. на внесення застави за автомобіль. На запитання суду з приводу характеру правовідносин, які виникли між сторонами, вважає, що до виниклих правовідносин між сторонами слід застосувати положення ст.22 та ст.1166 ЦК України. Оскільки відповідач добровільно не повернув таких коштів, вказана обставина змусила позивача звернутися із згаданими вимогами до суду. Також подав заяву про відшкодування судових витрат на суму 21\~940,00 грн. У заяві по суті справи, у відповіді на відзив, представник позивача вказав, що на думку їх сторони правопорушення було вчинене не позивачем, як власником автомобіля, а безпосередньо самим відповідачем [PERSON] , за що той і отримав протокол інспекторів поліції від 31.07.2023 р. про порушення ним правил перевезення вантажним транспортом; погодився із протоколом, не оскаржував та не заперечив обставин, які були встановлені протоколом поліції, й тим самим визнав винуватість у правопорушеннях, які йому інкримінувались у повному обсязі. Протокол щодо власника автомобіля [PERSON] поліцією Чеської Республіки не складався і вини позивача у події, що сталась не було.У подальшому, відповідач [PERSON] звернувся до [PERSON] із проханням допомогти з коштами для сплати застави у розмірі 50 000 чеських крон, оскільки таких коштів у нього немає. Сторони домовились, що позивач перерахує відповідачу в борг суму 90 000 грн., яка покривала розмір застави, на банківський рахунок Відповідача, а [PERSON] здійснить оплату застави, забере автомобіль і завершить рейс, а опісля приїзду в Україну поверне [PERSON] кошти перераховані йому для внесення застави. Обговорену суму 90 000 грн. відповідач отримав, про що сам зазначає у відзиві. Здійснив внесення даних коштів, як заставу згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 31.07.2023р. чим пітвердив свою вину у вчиненні правопорушень. Повернувшись в Україну відповідач не повернув кошти у розмірі 90\~000,00 грн., які позивач [PERSON] надав йому у борг. Твердження відповідача про те, що позивач не інструктував його або інструктував його неналежним чином щодо дотримання регламенту СЕЄ №38221/85 та інших правил та норм, - не відповідає дійсності. [PERSON] був неодноразово проінструктований щодо правил та законів Європейського Співтовариства та здійснення вантажних перевезень в межах ЄС. Більш того, [PERSON] неодноразово перетинав кордон, як водій фури та здійснював рух територією Європейського Союзу, а тому повинен був враховувати норми законодавства ЄС, що стосуються транспортного перевезення. Не знання, або ж не виконання відповідачем діючих норм законів ЄС, що призвели до складання інспекторами поліції протоколу про адміністративні правопорушення, свідчить про не бажання відповідача дотримуватись законних правил і є безпосередньо його власною провиною. Те, що відповідачем не підписано договору про повну матеріальну відповідальність не має відношення до події, що трапилась, оскільки [PERSON] не вчинив пошкодження, знищення чи розкрадання транспортного засобу або іншого майна належного позивачу [PERSON] . А тому інститут повної матеріальної відповідальності тут не підлягає до застосування. Позивач просить суд взяти до уваги, що тахограф є технічним приладом, який не встановлює правопорушень та не відображає таких, а тільки фіксує швидкість транспортного засобу. Стверджувати що тахограф не справний бо він не встановив та не відобразив правопорушень є юридично не вірним. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, заяв не подав. Представник відповідача, адвокат Матвійчук В.В. у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Подав заяву, у якій просив провести розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У відзиві на позов представник відповідача вказав, що відповідач [PERSON] перебував у фактичних трудових відносинах із позивачем, регулярно виконуючи обов`язки із перевезення вантажів, здійснюючи доставку товарів, зокрема і у міжнародних напрямках. З метою здійснення чергового перевезення вантажу, відповідач отримав сідельний тягач з реєстраційним номером [NUMBER] із причепом з номером ВО1486XF, які є власністю позивача та ввірені відповідачу для виконання замовлень із перевезення вантажу за маршрутом Рава-Руська (Україна)-Усті над Лабем (Чеська Республіка). 31 липня 2023 року при перетині кордону, транспортний засіб, яким керував відповідач було зупинено представниками поліції у місці контролю Дєчін, Устецка 1/62 (Вотва, Чехія). Під час здійснення контролю поліцією складено протокол KRPU/PR-2023-0402206 від 31.07.2023 року про проведення контролю. Вказано про допущення порушень: - не введення обліку часу керування транспортним засобом, кількості перерв на відпочинок та їх тривалості, чим порушено розділ 34/1 постанови Європейського Парламенту та Ради № 165/2014, щодо тахографів у автомобільному транспорті, розділ 12/2 додатку до Європейської угоди про роботу екіпажів автотранспортних засобів при міжнародних автоперевезеннях; - відсутність записів про облік часу керування автомобілем та про облік кількості перерв на відпочинок та їх тривалості, чим порушив розділ 36 постанови Європейського Парламенту та Ради № 165/2014 щодо тахографів у автомобільному транспорті, розділ 12/7 додатку до Європейської угоди про роботу екіпажів автотранспортних засобів при міжнародних автоперевезеннях; - не введення у цифровий тахограф інформації про відлучення від автомобіля, чим порушив розділ 34/З постанови Європейського Парламенту та Ради № 165/2014, щодо тахографів у автомобільному транспорті, розділ 12/2 додатку до Європейської угоди про роботу екіпажів автотранспортних засобів при міжнародних автоперевезеннях. 31 липня 2023 року працівниками поліції Чеської Республіки відповідачу виставлено вимогу про оплату застави у розмірі 50\~000 чеських крон, як підставу забезпечення розгляду справи щодо наявності порушення чинного європейського законодавства, а також, як умову розблокування транспортного засобу для подальшого руху. Оскільки заявленої суми застави у відповідача не було, він звернувся до роботодавця для сприяння вирішення такого питання. [PERSON] 31.07.2023 року здійнив грошовий переказ на рахунок відповідача у сумі 90\~000, 00 грн. Отримані кошти він передав представникам місцевої поліції для внесення згаданої застави, після чого транспортний засіб, яким керував відповідач, разом з документами були повернені відповідачу. Вимоги позивача про повернення йому коштів у сумі 90\~000,00 грн вважає неправомірними, оскільки позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній їх розмір, довести причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони. Вказує, що вини відповідача у накладенні застави немає, оскільки роботодавцем не було належним чином проведено інструктажу щодо порядку перевезення вантажів у міжнародному сполученні та порядку використання цифрового тахографа, не забезпечено транспортний засіб ще одним водієм, а тахограф не зафіксував вчинення відповідачем будь-якого порушення. Договору про повну майнову відповідальність між сторонами не укладено. Відтак вимоги позивача є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, взявши до уваги позицію сторін, викладену у їх заявах по суті справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини справи. Позивач [PERSON] , 31 липня 2023 року перерахував на картковий рахунок відповідача [PERSON] грошові кошти у іноземній валюті, й розмір перерахованої грошової суми у гривневому еквіваленті становив 90 000,00 грн. Метою такої транзакції для позивача було внесення відповідачем зазначених коштів, як застави для забезпечення розгляду справи про порушення вимог закону при проведенні контролю та державного технічного нагляду й задля звільнення з-під арешту транспортного засобу позивача. Зазначені кошти відповідач отримав і передав їх працівникам поліції в якості застави, задля досягнення зазначеної вище мети. Як наслідок транспортний засіб позивача було звільнено з-під арешту і, під керуванням відповідача як водія, він був повернутий в Україну. Як зазначено вище, позивач [PERSON] у своєму вступному слові пояснив суду, що з відповідачем, у письмовій формі він не укладав ні договору найму, предметом якого б виступали послуги з перевезення вантажу, ні трудового договору, ні договору про повну матеріальну відповідальність, ні договору позики грошових коштів. Такі факти й обставини справи сторонами та їх представниками, не заперечено. Мотиви з яких виходить суд та застосовані у цьом випадку норми права: Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Статтею 136 КЗпП України, встановлено, що покриття шкоди проводиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Відповідно до ст.134 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 135-1\~цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Із врахуванням того, що про наявність договору між позивачем та відповідачем про повну майнову відповідальність суду не повідомлено, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування завданої шкоди позивачу із таких правових підстав. Згідно ст.11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормою ст.627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Такі правові висновки про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 р. у справі №6-79цс14, від 13.12.2017 р. у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25.03.2020 р. у справі №569/1646/14-ц та від 14.04.2020 р. у справі №628/3909/15. Звернувшись до суду із цим позовом, позивач послався на укладення з відповідачем 31 липня 2023 року усного договору позики, під час якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 90\~000,00 грн., які той зобов`язався повернути позивачу після повернення в Україну. Разом з тим позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики зі встановленням обов`язку для відповідача повернути грошові кошти у строк, погоджений сторонами. Таким чином суд дійшов висновку, що позивач, пред`являючи позов та посилаючись на усну домовленість, не підтвердив своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на поясненнях сторін для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики та право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання, факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18). З огляду на вищевикладене, а також враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, суд відхиляє пояснення сторони позивача у вступному слові щодо факту укладення договору позики 31 липня 2023 року та передачі відповідачу суми позики, оскільки вони не знайшли свого підтвердження належними доказами. Також, суд констатує, що доказів протиправної поведінки відповідача (дій чи бездіяльності), суду не надано, як і рішення компетентного органу про винуватість відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, яким стороні відповідача було б завдано матеріальної шкоди. Відповідно до\~частин першої-третьої\~статті 12,\~частини першої\~статті 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Отже, стороною позивача не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Позивач повинен довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені його цивільні права, які підлягають захисту та поновленню. Враховуючи принцип змагальності, а також те, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено достатніми доказами обставини, які мають значення для вирішення цього спору, а саме: факту наявності між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики зі встановленням обов`язку для відповідача повернути грошові кошти у строк, погоджений сторонами. За таких обставин факт укладання договору позики між позивачем та відповідачем є не доведеним, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. З врахуванням встановлених обставин суду на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи, проаналізувавши і оцінивши докази як кожен окремо,так і у їх сукупності, у їх логічному взаємозв`язку, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим в позові необхідно відмовити. Судові витрати понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача, оскільки позовні вимоги залишено без задоволення, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed