Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив вселити його в квартиру [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.11.2005 між сторнами укладено шлюб, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №1607. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.08.2023 у справі №487/2010/23 шлюб між сторонами розірвано. Позивач вказує, що в період шлюбу була придбана квартира [ADDRESS] , загальною площею 115,9 кв. м, житловою площею 67,3 кв. м. Квартира зареєстрована на відповідачку [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 372'6749, виданого 07.05.2015. Отже, квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Відповідачка є співвласником вказаної квартири. Проте станом на день звернення до суду між сторонами склалися неприязні відносини, відповідачка чинить перешкоди у доступі до житла та не дає можливості позивачу проживати у квартирі, чим порушує його права. Ухвалою суду від 12.02.2024 відкрито провадження у цивільній справі і призначено підготовче засідання. 16.04.2024 від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Мілюченко В.А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що спірна квартира була придбана 07.05.2015 у період шлюбу сторін, на ім`я [PERSON] . В зазначеній квартирі ніхто не зареєстрований і на теперішній час ніхто не мешкає. Утримує квартиру лише [PERSON] . На даний час в суді розглядається справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом [PERSON] . Спірна квартира є серед майна, яке підлягає поділу, і [PERSON] просить визнати за нею право власності на цю квартиру. Відповідачка проживає в м. Одеса, а коли приїздить до м. Миколаєва, то зупиняється у своїх батьків, а тому не має часу і можливості перешкоджати позивачу у користуванні квартирою. Позивач не надав суду доказів перешкоджання йому у користванні квартирою [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] зареєстрований у житловому будинку [ADDRESS] , де і проживає, більш того, він чинить перешкоди в користуванні житловим будинком відповідачці, який теж є її власністю, і з цього приводу в суді розглядається цивільна справа. [PERSON] подав свій позов коли дізнався, що відповідачка подала до суду позов про уснення перешкод у користуванні житловим будинком, у якому зареєстровані строни по справі, а мешкає тільки позивач [PERSON] . Ухвалою суду від 09.05.2024 закрито підготовче провадження у справі і призначено судовий розгляд по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Маркін С.І. підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Мілюченко В.А. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] з підстав, заначених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши представників сторін, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 19.11.2005 сторони уклали шлюб, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №1607. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.08.2023 у справі №487/2010/23 шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу, 07.05.2015 сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 68 Сімейного Кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Положення законодавства закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, таке майно належним обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках. У Заводському районному суді м. Миколаєва розглядається цивільна справа №487/8391/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. На час розгляду справи рішення суду про визнання спірної квартири особистою приватною власністю одного із подружжя відсутнє. Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначає, що відповідачка [PERSON] чинить йому перешкоди у доступі до житла та не дає можливості проживати у квартирі, чим порушує його права. Представник позивача в судовому засіданні повідомив, що відповідачка змінила замки у квартирі, не надає позивачу другий екземпляр ключів, наразі у квартирі ніхто не проживає. 05.02.2024 позивач звернувся до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області з заявою, в якій просить провести перевірку дій його колишньої дружини [PERSON] , яка не пускає його до житла за адресою: [ADDRESS] , яке є спільним майном подружжя. Отже, за таких обставин, оскільки сторони є співвласниками квартри [ADDRESS] , і відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні цією квартирою, наявні підстави для задоволення позовних вимог. При цьому, суд звертає увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачки щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі №334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19. Оскільки позовні вимоги [PERSON] суд задовольняє у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витати, які складаються з судового збору в сумі 1211,40 грн.

Outcome: approved