Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-13 00:00:00

17 вересня 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила суд: - визнати договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. 15.05.2017 року за номером 622 - недійсним; - визнати за [PERSON] право власності на частку квартири за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.05.2017 року індексний номер 35175572 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тарас Олександри Василівни (а.с. 132-33 том 1). В обґрунтування позову позивачка зазначила, що з 23.08.1980 року до 13.12.2000 року вона з [PERSON] перебували у шлюбі. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу вона з [PERSON] , як подружжя набули у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 15 жовтня 1996 року. З формальних підстав, власником квартири був зазначений [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Його син, [PERSON] , подавши заяву до нотаріуса про прийняття спадщини дізнався, що ще при житті, а саме 15.05.2017 року за договором дарування [PERSON] подарував [PERSON] вищевказану квартиру. Позивачка вважає, що даний договір є недійсним, оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, так як була придбана у період перебування нею у шлюбі з [PERSON] , тому при відчуженні зазначеного нерухомого майна повинна бути письмова згода від неї, яку вона не давала. Крім того, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку поділу майна подружжя. Крім того, 27.04.2018 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 23.08.1980 року до 13.12.2000 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, в 1986-1999 роках, подружжя [PERSON] в селі Бортничі у місті Києві на основі батьківського будинку збудували новий, в якому наразі мешкає позивачка [PERSON] . Кодекс про шлюб та сім`ю України, який діяв на той час, передбачав звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя у трирічний термін, чим не скористалась [PERSON] . Зазначає, що позов [PERSON] 17.08.2017 року поданий з пропуском строку позовної давності, оскільки вказаний термін позовної давності був вичерпаний ще в грудні 2003 року, а тому в його задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Також посилається на те, що у 2007 році [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , а тому, на думку відповідачки 1/2 частина будинку [ADDRESS] є її власністю, як другого з подружжя. Просить суд визнати будинок спільною сумісною власністю [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку, таким чином, задовольнивши зустрічний позов (а.с. 87-92 та 124-125 том 1). Одночасно із зустрічною позовною заявою [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні первісного позову. В обґрунтування посилається на те, що позивачкою подано позов через вісімнадцять років після розірвання шлюбу з [PERSON] . Крім того вказує, що трьох кімнатка квартира, яка була подарована [PERSON] відповідачці [PERSON] протягом часу збільшила свою вартість, оскільки в ній проводився ремонт за особисті кошти [PERSON] у 2001-2003 роках, тобто після розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON] . З огляду на ці обставини, вартість квартири, на підставі оцінки, наданої позивачкою, не відповідає дійсності і не може бути врахована судом. Також [PERSON] надала до суду заяву про застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності, вказуючи на те, що позивач [PERSON] пропустила його без поважних причин і підстави для відновлення цього строку відсутні (а.с. 112, 148 том 1). 23.05.2019 року від позивачки надійшов відзив на зустрічну позову заяву, в якій просить відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що вона дізналась про порушення свого права лише 10.05.2017 року, після смерті [PERSON] , а тому саме з цього моменту розпочався перебіг позовної давності. 10.05.2017 року вона звернулась до [PERSON] з пропозицією про поділ майна подружжя. Крім того зазначила, що будинок [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивачки [PERSON] , оскільки був подарований їй її батьком (а.с. 185-187). 25.02.2020 року від відповідачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив за зустрічним позовом, у якій вона просить суд у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Вважає, що строк позовної давності слід відраховувати з 23.12.2002 року (а.с. 200-202 том 1). 10.11.2020 року від позивачки [PERSON] надійшла заява про поновлення строків звернення до суду (а.с. 212-215 том 1). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року в задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарас Олександра Василівна про визнання права власності на частину квартири в порядку поділу майна подружжя, визнання договору дарування квартири недійсним - відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину будинку в порядку спадкування за законом - залишено без задоволення (а.с. 230-234 том 1). Постановою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року, апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення. Рішення Дарницького районного суду - залишено без змін (а.с. 41-45 том 2). Постановою Верховного суду України від 23 листопада 2022 року, касаційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Дарницького районного суду від 14 травня 2021 року та Постанова Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 74-79). Ухвалою суду від 10.03.2023 року цивільна справа прийнята до розгляду та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.07.2023 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд визнати недійсним договір дарування в 1/2 частині та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. У судовому засіданні, яке було призначене на 29.05.2024 року, позивачка [PERSON] пояснила суду, що 23.08.1980 року вона уклала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу мають двох дітей. після реєстрації шлюбу вони з чоловіком проживали в будинку за адресою: [ADDRESS], 1/2 частину якого, в подальшому, їй подарував батько. Пізніше, десь у 90-х роках, вона з чоловіком [PERSON] придбали нову квартиру, яку планували залишити для дітей. Право власності оформили на [PERSON] . Рішенням Харківського районного суду міста Києва від 30.11.2000 року шлюб між ними було розірвано. [PERSON] одружився вдруге та проживав окремо у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] . 28.04.2017 року колишній чоловік [PERSON] подзвонив їх сину [PERSON] , який на той час був у Карпатах , та повідомив, що у нього виявили онкологічне захворювання. Пізніше, після того, як син розповів про хворобу батька, виникло питання, кому залишиться квартира. Після чого вона пішла до нотаріуса за консультацією. 10.05.2017 року вона виявила бажання поділити спаільне мано подружжя, та у нотаріуса написала заяву про виділ їй 1/2 частини спірної квартири зі спільного майна подружжя, яку направила колишньому чоловіку [PERSON] . Вже 27.05.2017 року від сестри [PERSON] вона дізналась про смерть колишнього чоловіка. Їй стало відомо, що квартира 15.05.2017 року була переоформлена на відповідачку [PERSON] після того, як її син [PERSON] звернувся до нотаріуса для вступу у спадщину. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, з підстав пропуску позивачкою позовної давності, зустрічний позов просили суд залишити без розгляду. Також вказали, що з пояснень свідків їм стало відомо, що подружжя [PERSON] дійшли усної згоди щодо поділу майна, а тому підстав для задоволення позову [PERSON] немає. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була неодноразово повідомлена судом належним чином, про причини неявки суд не повідомила, правом на подання пояснень щодо позову, відзиву, зустрічної позовної заяви та відзиву не скористалась, інших заяв та клопотань до суду не надходило. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, показання свідків, суд дійшов до наступного висновку. 23.08.1980 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований у Бортницькій сільській раді Бориспільського району Київської області, актовий запис №42, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 29). В період зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON] було набуте нерухоме майно, а саме: трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 67,5 кв. м, житловою площею 41,7 кв.м. (т. 1 а. с. 99, 100, 163, 164). Власником цієї квартири зазначений [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а. с. 96). Квартира придбана [PERSON] , як інвестором за 29 325,59 грн., що підтверджується актом прийому-передачі квартири інвестору (а.с. 157 т. 1). Крім того, в період шлюбу позивачка [PERSON] набула у власність 1/2 частину будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого виконавчим комітетом ради народних депутатів Бориспільського району Київської області 25.02.1984 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 1/2 частину будинку [ADDRESS] (т.1. а.с. 105, 106, 166, 167). Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2000 року, шлюб між позивачкою та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського районного управління юстиції м. Києві, актовий запис №927 (т. 1 а. с. 30, 94). 10.05.2017 року позивачка виявила намір про виділ їй у власність 1/2 частини квартири [ADDRESS] , як такої, що була придбана у шлюбі, про що зазначила у заяві від 10 травня 2017 року, посвідченій та адресованій приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Герасименко Н. М. (т. 1 а. с. 189). 15.05.2017 року [PERSON] подарував своїй дружині [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О. В. і зареєстрований в реєстрі за № 622 (т.1 а.с. 101). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, серії [NUMBER] , актовий запис 8681 (т. 1 а.с. 97-98, 159-160). Наразі, власником спірної квартири є відповідачка [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №87068738 від 15.05.2017 року, номер запису про право власності 20391244 (т. 1 а. с. 102). Відомості про автомобілі подружжя [PERSON] , які були набуті ними у власність у період шлюбу, в матеріалах справи відсутні. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу майна подружжя та визнання договору дарування недійсним, суд вважає необхідним їх задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено і сторонами по справі не заперечувалось, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] в період перебування у шлюбі з позивачкою [PERSON] . Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На момент виникнення спірних правовідносин, а саме часу придбання спірної квартири діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 № 2006-VII. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 23 КпШС України визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. У відповідності до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Аналогічне положення містяться містить і в статті 60 СК України та 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як вбачається із правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) договір дарування є недійсними в цілому, якщо укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником цього майна, розмір ідеальних часток яких не визначений. З цієї ж підстави договір дарування квартири від 15 травня 2017 року не може бути визнаний недійсним у 1/2 частині, оскільки розмір ідеальних часток у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] не визначений. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив суду, що він є рідним сином позивачки [PERSON] та померлого [PERSON] . Спірна квартира набута у власність його батьками у дев`яності роки та в подальшому мала перейти до них з сестрою у спадщину. Квартира була з ремонтом та облаштована технікою. Проте незадовго до смерті батька, в травні 2017 року він дізнався, що батько подарував квартиру [PERSON] , з якою перебував у зареєстрованому шлюбі. Додатково пояснив, що регулярно спілкувався з батьком, вони вели спільний бізнес, пов`язаний з квітами, з кінця квітня 2017 року знав про його хворобу, і причин, чому батько таким чином розпорядився квартирою, не знає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , надала суду пояснення, що вона є рідною сестрою померлого [PERSON] , знає про спірну квартиру з розмов з братом, який постійно стверджував, що квартира залишиться дітям. Пояснила, що [PERSON] робив ремонт у квартирі самостійно. Коли [PERSON] захворів, вона приїжджала до нього, проте через деякий час відповідачка [PERSON] перестала пускати її у квартиру до брата. У суду немає сумнівів в істинності фактів, які повідомили свідки, так як вони співвідносяться з іншими доказами, встановленими по справі. Суд дійшов до висновку, що спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , є трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , незалежно від того, що право власності на неї було оформлене на ім`я [PERSON] . Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, в матеріалах справи відсутні. Встановивши, що позивачка [PERSON] при укладенні [PERSON] договору дарування квартири не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, суд дійшов до висновку про недійсність договору дарування від 15 травня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 622, в цілому, з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України та про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірної квратири. Щодо позовних вимог [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.05.2017 року індексний номер 35175572 приватного нотаріуса київського міського нотаріального округу Тарас О.В. за оспорюваним договором дарування суд зазначає наступне. Захист порушеного права має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який здатний відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права (постанова Верховного Суду від 11.08.2022 у справа № 461/1980/17) Верховний Суд зауважив, що такий спосіб захисту прав, як скасування державної реєстрації права не є належним способом захисту прав позивача. Належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав (постанови Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, від 22.08.2022 у справі № 597/977/21). Верховний Суд зауважив, що з 16.01.2020 законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про державну реєстрацію права, а отже, спосіб судового захисту шляхом про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру не ґрунтується на вимогах закону. Рішення суду саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачкою права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачкою, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачкою. Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц). При вирішенні питання про застосування позовної давності на підставі поданої заяви, суд виходить із наступного. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 23 КпШС України визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Аналогічні за змістом положення містяться і в чинному на час розгляду справи СК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до приписів ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом ст. 261 ЦК України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Таким чином, при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони по справі розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 182/1428/20 (провадження № 61-3275св21) та від 19 жовтня 2022 року у справі № 587/1562/21 (провадження № 61-6658св22). Позивачка пов`язує порушення свого права з укладенням договору дарування квартири від 15.05.2017 року на ім`я відповідачки [PERSON] , оскільки до 15.05.2017 року спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] . До 15.05.2017 року [PERSON] своєю поведінкою не демонстрував заперечень, щодо того, що [PERSON] є співласником квартири, що підтверджується поясненнями свідків, [PERSON] та [PERSON] , які були допитані у судовому засіданні. Доказів того, що [PERSON] не визнавав за [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру до 15.05.2017 року, матеріали справи не містять. Як встановлено в судовому засіданні, після отримання заяви позивачки від 10.05.2017 року, [PERSON] , не погоджуючись з її вимогами про виділ 1/2 частки квартири в її особисту приватну власність, уклав спірний правочин 15.05.2017 року та подарував відповідачці [PERSON] квартиру (а.с. 189 том 1). Таким чином, саме з 15.05.2017 року починається перебіг позовної давності. 17.08.2017 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, а тому суд робить висновок, що нею не був пропущений строк позовної давності. Як роз`яснено в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що строк позовної давності позивачкою не пропущено, а тому у задоволенні клопотання відповідачки про застосування наслідків спливу строку позовної давності слід відмовити за безпідставністю. Щодо клопотання представника відповідачки про залишення позову без розгляду суд зазначає наступне. Згідно п. 5 ч. 1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Слід зазначити, залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України, при цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви. Саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не може бути розцінено як необґрунтовані дії позивача, так як це його право, передбачене нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації. Так, статтею 11 ЦПК України визначено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а положеннями ст. 257 ЦПК України визначено право позивача на подачу заяви про залишення позову без розгляду. Оскільки представник відповідачки заявив клопотання про залишення позову без розгляду вже під час розгляду справи по суті, під час судових дебатів, суд не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. У зустрічному позові відповідачка просить суд визнати будинок спільною сумісною власністю [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку, таким чином, задовольнивши зустрічний позов (а.с. 87-92 та 124-125 том 1). Статтею 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність особи припиняється у зв`язку з її смертю, тобто померла особа не може мати майна на праві власності. Оскільки на час постановлення рішення [PERSON] помер, визнати право власності за померлим неможливо. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (зокрема, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності ( постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , відповідачка просить суд визнати будинок спільною сумісною власністю [PERSON], з урахуванням уточнень позовних вимог (а.с. 124-125), тому суд приходить до висновку, що [PERSON] обрано неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови у позові. Вимога щодо визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , також не підлягає задоволенню, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що не заперечувалось відповідачкою та її представником, що вказана 1/2 частина спірного будинку є особистою приватною власністю позивачки [PERSON] згідно договору дарування від 25.02.1984 року, посвідченого виконавчим комітетом Ради народних депутатів Бориспільського району Київській області та не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Статтею 24 КпШС України (положення якої діяли на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Аналогічні положення містить і стаття 57 СК України, що визначає особисту приватну власність дружини та чоловіка. Судом також встановлено, що розбудова будинку відбувалась з 1986 по 1999 роки, тобто в період часу знаходження подружжя [PERSON] у шлюбі, але при цьому [PERSON] не надані докази стану вищевказаного будинку на час початку розбудови, як і конкретного обсягу та/або його вартості після завершення розбудови. З огляду на викладене, зустрічні позовні вимоги відповідачки [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судові витрати зі сплати позивачкою судового збору підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] .

Outcome: approved