Jurisdiction: civil
Date: 2024-09-03 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Представник позивача звернувся до суду із позовом про позбавлення батьківських прав де зазначає, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 березня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, стягнуто на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] . Зазначає, що із січня 2016 року і по теперішній час, відповідач злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не відвідує та не спілкується з сином [PERSON] , матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не цікавиться життям сина, відсторонився від виконання своїх батьківських обов`язків. Враховуючи викладене вище, просить суд ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] Відповідач, до суду із відзивом не звертався. 2. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи. Інші процесуальні дії у справі. 08.01.2024 року позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі. 13.08.2024 року закінчено підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не зявився, однак надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути без їхньої участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позбавити відповідача батьківських прав. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, письмових заяв з процесуальних питань та по суті позову до суду не надсилав. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, однак надіслав до суду письмову заяву у якій вказав, що органом опіки та піклування було надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Будь-яких інших заяв та/чи клопотань до суду не скеровував. За наявності умов для проведення заочного розгляду справи, суд, на підставі ст. ст.280-283 ЦПК України, ухвалює заочне рішення. 3. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.08.2008 року, року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. У період шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , як це встановлено із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.01.2016 Своїм рішенням від 22.03.2017 року, Садгірський районний суд м. Чернівці розірвав шлюб між сторонами. Також вказаним рішенням суду, із [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримані неповнолітнього сина у розмірі 1200,00 гривень щомісячно, до повноліття дитини. Разом із тим встановлено, що [PERSON] не належним чином виконує свої обов`язки зі сплати аліментів, внаслідок чого, станом на 25.07.2023 року утворилась заборгованість. Із наданого Третім відділом ВДВС розрахунку заборгованості встановлено, що відповідач сплачує аліменти нерегулярно. У відповідності до довідки ДНАП № 524303 від 03.04.2023 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрований разом з [PERSON] (матір) та [PERSON] (бабуся). Згідно з інформацією Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної-санітарної допомоги «Садгора» Чернівецької міської ради» від 17.05.2023 № 336. [PERSON] перебуває на обліку в КНП «ЦПМСД «САДГОРА»» з січня 2016 року. Питанням лікування [PERSON] займається тільки мама [PERSON] (приходить на прийом з дитиною, отримує план лікування та призначення лікарських препаратів). Згідно з відповіддю Чернівецької гімназії№6 «Берегиня» від 18.05.2023 року [PERSON] відвідував дошкільний підрозділ закладу з 01.08.2018 року по 21.07.2022 року. Вихованням дитини займалась мати, яка приводила його в заклад, забирала, цікавилась життям дитини, цікавилась життям дитини, приймала участь у житті групи, відвідувала свята, розваги, батьківські збори. Протягом відвідування дитиною закладу батько не цікавився навчанням та життям дитини у садку. Крім цього, [PERSON] при психологічному обстеженні не розповідав про свого біологічного батька [PERSON] , оскільки з ним не спілкується і знає про його існування тільки зі слів матері. За результатами дослідження встановлено, що [PERSON] почувається комфортно в колі сім`ї (мама, тітка, бабуся, дідусь). Біологічного батька [PERSON] не включав до свого близького оточення. Крім того, як це вбачається із нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 26.08.2019 року, останній не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, дає свою вільну згоду на подальше усиновлення дитини [PERSON] , ніяких претензій до зміни прізвища дитини немає. Позивач звернулась із заявою до служби в справах дітей Чернівецької міської ради щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітнього сина. Виконавчий комітет Чернівецької міської ради у своєму рішенні №452/14 від 09.07.2024 року та висновку від 09.07.2024, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, вирішив надати суду висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його неповнолітнього сина [PERSON] , оскільки відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, аліменти не сплачує, матеріальної допомоги не надає, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, здоров`я та майбутнє дитини. 4.Норми права, які застосував суд та мотиви з яких виходив, вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав. Відповідно до п.2 ч. 1 ст 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 постанови пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з Постановою Верховного суду від 26.04.2022р. справа №520/8264/ Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування сво`їми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі;не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`явками. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згіднорезолюції 1386 (XIV) від 20.11.1959 року встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (Принцип 2). Дитині, яка є неповно справною фізично, психічно або соціально, мають бути забезпечені спеціальні режим, освіта і піклування, необхідні з огляду на її особливий стан (Принцип 5). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991року, проголошено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У своєму рішенні від 30.06.2020 року, справі «Лапін проти Росії» (Заява № 70879/11), Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка Суду позбавлення особи її / його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька / матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання. З другого боку, наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції. Крім цього, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною. Хоча дитина провела перших два роки свого життя із заявником, до часу позбавлення останнього батьківських прав він не проживав з дитиною впродовж восьми років і не мав жодного контакту з нею впродовж семи з цих років. Протягом цього періоду заявник не вживав жодних спроб відновити доступ до свого сина та контакту з ним. На думку Суду, заявник міг і мав зрозуміти, що таке тривале й повне відокремлення від свого сина, зокрема враховуючи вік дитини на момент припинення контакту, могло призвести не лише до значного ослаблення, а й до повного припинення зв`язку між ним та дитиною. Дійсно, впродовж національного провадження було встановлено, що хоча син заявника знав про наявність біологічного батька, він не пам`ятав його та не бажав підтримувати контакт із ним. У цій справі саме власна бездіяльність заявника призвела до втрати зв`язків між ним та його сином, і, як видається, була поштовхом до ухвалення рішення не на його користь у національному провадженні. Позбавлення заявника батьківських прав призвело лише до анулювання правових відносин між заявником та його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих стосунків протягом семи років до прийняття такого рішення, не можна стверджувати, що це негативно вплинуло на такі відносини. Крім того, з рішень суду чітко вбачалося, що дитина була добре інтегрована в свою родину, мала міцний зв`язок зі своєю матір`ю, братом та новим чоловіком матері (його вітчимом), з якими він фактично прожив родиною сім років. ЄСПЛ підкреслив, що національні органи влади зіштовхнулись зі складним завданням забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами заявника, його сина, матері та фактичних членів родини дитини. Вони були покликані вирішити, чи відповідає найкращим інтересам дитини зв`язок із заявником - біологічним батьком, контакт із яким було втрачено за попередні сім років, або зміцнити існуючі зв`язки між хлопчиком та родиною, з якою він проживав протягом цього періоду. Таким чином констатовано відсутність порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя). 5. Висновки суду щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Судом було встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно «вибув» із життя дитини ще у 2017 році, після їхнього із відповідачем розлучення. Досліджені судом докази та їх оцінка, дає підстави констатувати, що до цього часу, відповідач не цікавився життям дитини, не відвідував дошкільний заклад та школу в яких навчалась дитина, не цікавився його успіхами, в тому числі і у позакласному житті, не виявляв інтересу до розвитку сина, не брав участі у створенні умов для його освіти, підготовки до самостійного життя. Крім того, батько не спілкувався із сином близько 7 років, тобто майже все життя дитини, не виявляв інтересу до його духовного розвитку, внутрішнього світу, не брав участі у засвоєнні останнім культурних цінностей, загальновизнаних норм моралі. Відповідач матеріально не забезпечував дитину протягом тривалого часу, не дбав про його харчування та здоров`я. Протягом вказаного періоду, відповідач не вживав жодних спроб відновити доступ до свого сина та не бажав підтримувати контакт із ним, внаслідок чого, між ними повністю втрачено зв`язок. Неповнолітній [PERSON] стверджує, що він не знає свого батька. Варто зауважити, що самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків явно виявилось і у тому, що останній дав згоду на його усиновлення іншим чоловіком та зміну прізвища дитини. Таким чином відповідач не відчуває фамільної спорідненості із своїм сином, як і останній зі своїм біологічним батьком. Враховуючи відсутність перешкод, які б зумовлювали неможливість виконання відповідачем своїх батьківських прав та обов`язків, викладене вище свідчить про те, що [PERSON] умисно та усвідомлено самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Встановити причини такої поведінки, під час судового розгляду, як і під час підготовки висновку органу опіки та піклування, не виявилось можливим, оскільки відповідач до суду не з`явився на спілкування із уповноваженими органами не виходив. Разом із тим, факт неналежного виховання відповідачем свого сина та свідомого нехтування своїми обов`язками доведено належними, допустимими та достовірними доказами, які суд оцінив кожен окремо та дав їм належну оцінку в сукупності. Таким чином, на переконання суду, в даній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить приписам національного та міжнародного законодавства, а також практиці Європейського суду з прав людини, а тому викладені у прохальній частині позовної заяви вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. За таких обставин, виходячи, серед іншого, з найкращих інтересів дитини, суд доходить висновку про необхідність застосувати до відповідача крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав щодо його неповнолітнього сина. На підставі викладеного,

Outcome: approved