Jurisdiction: civil
Date: 2024-08-21 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 02.07.2024 року представник позивача звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» з 13.03.2018 року по 29.04.2020 рік. 29.04.2020 року був звільнений на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні підприємство не провело з позивачем повний розрахунок по виплаті заробітної плати, як це передбачено ст.116 КЗпП України, внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10.04.2024 року (справа № 227/677/24) з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 83315,22 грн. 11.06.2024 року рішення суду виконано в примусовому порядку в повному обсязі. На підставі наведеного позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2024 по 11.06.2024 в розмірі 67167,75 грн. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 05.07.2024 року відкрито провадження по справі та дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та витребувано докази за клопотанням представника позивача. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Відповідно до ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутность сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Аргументи учасників справи. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не визнає позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2024 року по 11.06.2024 року з наступних підстав. Позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем в період з 13.03.2018 року по 29.04.2020 року, звільнений за власним бажанням, за ст. 38 КЗпП України. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10.04.2024 року справа № 227/677/24 з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 83315,22 грн. Судове рішення виконано 11.06.2024 року в повному обсязі. 29.04.2020 року позивач звільнився з підприємства відповідача, але в цей день він не працював, а знаходився у черговій відпустці («ТО» - текущий отпуск в графе «Коментарий»). Підприємством проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до вимог ПКМУ №100. Середньоденний заробіток позивача на дату звільнення складає 895,57 грн. Просить врахувати інтереси відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності, та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні, що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Просить застосувати принцип розумної співмірності та пропорційності при визначенні суми середнього заробітку належного позивачеві, шляхом зменшення відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Фактичні обставини справи, встановлені судом. З копії трудової книжки вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Краснолиманське» з 13.03.2018 по 29.04.2020, звільнений за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10.04.2024 року (справа № 227/677/24) з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] стягнута нарахована за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року, але не виплачена на час звільнення позивача заборгованість з заробітної плати в сумі 83315,22 грн (сума зазначена без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів). Вказане рішення було примусово виконано 11.06.2024 року, що підтверджується платіжною інструкцією № 3778 від 11.06.2024 року. Довідкою ТОВ «Краснолиманське» № 497 від 19.07.2024 року підтверджується, що середньоденний заробіток позивача на дату його звільнення (29.04.2020 року) складає 895,57 грн. З письмових пояснень відповідача та наданої ним довідки про спуски в шахту вбачається, що в день звільнення (29.04.2020) позивач не працював, оскільки знаходився у черговій відпустці. Стягнення середнього заробітку позивач вимагає за період з 28.02.2024 по 11.06.2024, визначивши його в розмірі 67167,75 грн із розрахунку: середньоденна заробітна плата позивача 895,57 х 75 робочих днів. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором. Частина 1 ст. 47 КЗпП України зобов`язує роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ч. 2 ст. 116 ЦПК України). Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч.1); при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника; якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (ч.2). Як зазначено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, звернула увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (п. 71, 72). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі №753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі №201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі №201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі №201/8082/21. Верховний Суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Законом України № 2352-ІХ від 01.07.2022 внесено зміни у ст.117 КЗпП України, якою розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні обмежений шістьма місяцями. Приймаючи до уваги наведене та встановлені обставини справи, враховуючи при цьому розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки розрахунку, той факт, що після початку війни російським агресором вугледобувна галузь переживає глибоку кризу, суд вважає за доцільне зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку, тобто за період з 28.02.2024 року, коли позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, по 11.06.2024 року, коли був проведений фактичний розрахунок заборгованості відповідачем перед позивачем, що сприятиме досягненню справедливого балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах і не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, які, як справедливо зазначає відповідач у своєму відзиві, виконуючи роботу під час війни, працюють у надскладних умовах. Таким чином, розрахунок відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України та в межах суми позовних вимог за період з 28 лютого 2024 року по 11 червня 2024 року включно становить 67167,75 грн (75 днів х 895,57 грн), де 75 днів - кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні, 895,57 грн - середній заробіток позивача. Водночас, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року, у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначених у ній критеріїв, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову і стягненні на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30000,00 грн. В решті позовних вимог слід відмовити. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову сплачений позивачем судовий збір необхідно покласти на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог в розмірі 432,73 грн. (968,96 грн. х 44,66% : 100%). Відповідно до ст.ст.47, 94, 115-117 КЗпП України, ст.ст.1, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial